Jeux d'artifices
Fitxa | |
---|---|
Direcció | Virginie Thévenet ![]() |
Protagonistes | Andrée Putman Arielle Dombasle Claude Chabrol Étienne Daho Eva Ionesco Farida Khelfa François Baudot Frédéric Mitterrand Marco Prince Maud Molyneux Paquita Paquin Philippe Collin Virginie Thévenet ![]() |
Dissenyador de producció | Louis Becker ![]() |
Guió | Virginie Thévenet ![]() |
Música | André Demay (en) ![]() ![]() |
Fotografia | Pascal Marti (en) ![]() ![]() |
Muntatge | Jacqueline Mariani (en) ![]() ![]() |
Productora | Virgin France S.A. ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | França ![]() |
Estrena | 1987 ![]() |
Durada | 99 min ![]() |
Idioma original | francès ![]() |
Color | en color ![]() |
Descripció | |
Gènere | comèdia ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
Jeux d'artifices és una pel·lícula francesa dirigida per Virginie Thévenet, estrenada el 1987.[1][2]
Sinopsi
L'Elisa i l'Eric són dos adolescents orfes. Per viure, transformen el seu pis dels suburbis en un estudi fotogràfic, on treballen gairebé desconnectats del món. Només tenen un amic, Jacques; després ve Stan, un estatunidenc del qual s'enamora Elisa, i tot canvia.
Repartiment
- Myriam David : Elisa
- Gaël Seguin : Eric
- Ludovic Henry : Jacques
- Dominic Gould : Stan
- Andrée Putman : Mme Jean
- Friquette Thévenet : Friquette
- Eva Ionesco : Eva
- Arielle Dombasle : Arielle
- Claude Chabrol : El pare de Jacques
- Étienne Daho : Etienne
- Farida Khelfa : Farida
- Philippe Collin : Le père
- Marco Prince : Napoléon
- Ariel Genet : Al Johnson
- Dimitri de Gunzbourg : El pirata
- Yamil Le Parc : El matador
- Claude Sabbah : Darius
- Siobhan Taylor : Rosanna
- Michou de Bonnerive : La conserge
- Maud Molyneux : Mme Duval
- François Baudot : El notari
- Paquita Paquin : La cliente-photos
- Marie Beltrami : L'estanquera
- Dominique Larger : L'uixer
- Frédéric Mitterrand : El presentador de la tele
- Virginie Thévenet : Chérubin
- Swann Arlaud : un enfant
Recepció crítica
« | Els herois de Virginie Thévenet són germà i germana, la seva mare acaba de morir, el seu pare és un llunyà indiferent. Es deixen viure, deixen que els altres els cuidin, i com de bonics que són, funciona. Viuen amb un músic absent en un apartament de luxe que s'assembla a la cova d'Ali Baba i una botiga d'accessoris. La noia es prepara per al conservatori de cant, el nen pinta fotos amb la seva germana i persones que coneix com a models, ell que no surt mai. Tancats en aquest cau, ell i ella entre ells, són tota la terra i tot l'amor del món. Venen directament de Jean Cocteau i són rèpliques de finals de segle dels seus Enfants terribles. | » |
— Colette Godard, Le Monde, 25 març 1987 |
Referències
Enllaços externs
de la pel·lícula Jeux d'artifices a YouTube