La nación clandestina
La Nación Clandestina ![]() | |
---|---|
Fitxa | |
Direcció | Jorge Sanjinés ![]() |
Producció | Beatriz Azurduy Palacios ![]() |
Guió | Jorge Sanjinés ![]() |
Música | Cergio Prudencio ![]() |
Fotografia | César Pérez (en) ![]() ![]() |
Muntatge | Jorge Sanjinés ![]() |
Productora | Grupo Ukamau i Radiotelevisió Espanyola ![]() |
Dades i xifres | |
País d'origen | Bolívia ![]() |
Estrena | 1990 ![]() |
Durada | 128 min ![]() |
Idioma original | castellà aimara ![]() |
Color | en color ![]() |
Descripció | |
Gènere | drama ![]() |
![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() |
La nación clandestina és una pel·lícula dirigida pel director bolivià Jorge Sanjinés estrenada el 1989. La pel·lícula es basa en la transculturació del seu poble. S'entén per transculturació les permutacions, préstecs i interaccions possibles entre dues cultures, però també el vincle jeràrquic que s'estableix entre una cultura forana, invasora, conqueridora, que devora a la cultura nadiua, conquistada i dominada.[1]
El títol La nación clandestina fa referència a la relació asimètrica entre una cultura dominant majoritària i una altra oprimida minoritària, encarnades, respectivament, en els mons urbà i rural. Dues nacions convivint simultàniament en tensió, en conflicte permanent en el mateix país. Dues nacions asimètricament vinculades i reunides a la força. Una d'elles assumeix un lloc visible, hegemònic, totalitzant i opressor. L'altra és en el seu contracara: ocupa una posició invisible, oculta, oprimida i clandestina.[2]
Argument
Sebastián Mamani, un pagès d'origen aimara, que havia estat expulsat de la seva comunitat, hi torna per a dansar fins a morir. La comunitat pagesa, de la qual ha estat expulsat anys enrere per haver-la traït, l'ha condemnat a l'exili sota amenaça de mort si torna a presentar-s'hi. Durant el temps que ha viscut a la ciutat, s'ha vist confrontat amb la dura realitat d'haver de viure aïllat del seu grup social. A la ciutat de La Paz era discriminat pel seu color de pell i la seva condició d'indi. En comprendre que la seva existència individual només té sentit en la convivència amb els altres, intenta reivindicar-se i aconseguir la integració encara a costa del seu sacrifici. Per tal motiu, Sebastián decideix ballar fins a morir la dansa del Tata Dansaire (mescla de diable i sant simultàniament), un antiquíssim ritu amb el qual espera reparar els danys que ha causat a la seva comunitat, i, al mateix temps, alliberar-se de la seva càrrega com a individu. El ball conclou així igual que el film amb la mort de l'executant, exhaust per l'esforç realitzat, sota una vestimenta multicolor i una pesada màscara de diable.[3]
Repartiment
- Reynaldo Yujra
- Delfina Mamani
- Orlando Huanca
- Roque Salgado
- Julia Baltazar
- Willy Pérez
- Percy Brun
- Víctor Condori
- Luis Severich
- Zulema Bustamante
- Juan Carlos Calcina
- Félix Quisbert
- Tatiana Mancilla
- Luis Gonzales
- Arminda Mérida
- Eduardo Martínez
- Edwin Pimell
Premis
La pel·lícula va guanyar la Conquilla d'Or al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1989, compartida amb Homer and Eddie, i el premi Glauber Rocha al Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana del 1989.[4][5]
Referències
- ↑ La imposibilidad mestiza en La nación clandestina. Construcciones emblemáticas en el cine de Jorge Sanjinés, per Alber Quispe Escobar
- ↑ Notas sobre "La nación clandestina", Programa Ibermedia
- ↑ La nación clandestina (1989) | Anhelo de renacer y redimirse, frombolivia.com
- ↑ Retrospectiva a Jorge Sanjinés: ‘La nación clandestina’ (1989, Bolívia), americat.barcelona
- ↑ Premis del 1989 al web del Festival de Sant Sebastià
Enllaços externs
- La nación clandestina a Internet Archive