Bernd Alois Zimmermann
Bernd Alois Zimmermann | |
---|---|
Základní informace | |
Narození | 20. března 1918 Bliesheim |
Úmrtí | 10. srpna 1970 (ve věku 52 let) Königsdorf nebo Kolín nad Rýnem |
Příčina úmrtí | střelná rána |
Žánry | opera a klasická hudba |
Povolání | hudební skladatel, muzikolog, vysokoškolský učitel, hudebník a kritik |
Členem skupiny | Berlínská akademie umění |
Významná díla | Koncert pro violoncello a orchestr Ich wandte mich und sah alles Unrecht, das geschah unter der Sonne |
Ocenění | Berlínská umělecká cena (1969) |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Bernd Alois Zimmermann (20. března 1918, Bliesheim, Rhine Province – 10. srpna 1970, Königsdorf (Frechen); celým jménem Bernhard Alois Zimmermann) byl západoněmecký skladatel.
Život
Zimmermann se narodil v Bliesheimu (nyní součást Erftstadtu) v blízkosti Kolína nad Rýnem. Jeho otec pracoval pro německou železniční společnost Deutsche Reichsbahn a kromě toho měl malé hospodářství. V roce 1929 začal Berndt navštěvovat soukromou katolickou školu, kde se poprvé systematicky zabýval hudbou. Poté, co nacisté uzavřeli všechny soukromé školy přestoupil do na katolické gymnázium v Kolíně nad Rýnem, kde v roce 1937 maturoval.
V témže roce vykonal tehdejší povinnou pracovní službu a zimní semestr 1937/1938 strávil studiem na Vysoké škole pedagogické v Bonnu. V roce 1938 začal studovat hudební výchovu, muzikologii a skladbu na Hochschule für Musik und Tanz Köln (Vysoká škola hudby a tance). V roce 1940 musel narukovat do Wehrmachtu, ale na podzim roku 1942 byl pro kožní chorobu z armády propuštěn. Vrátil se ke studiu, ale školu dokončil až po válce v roce 1947. V té době již však pracoval jako skladatel na volné noze, převážně pro rozhlas. V letech 1948–1950 se účastnil Darmstadtských prázdninových kurzů Nové hudby, kde studoval mezi jinými u René Leibowitze a Wolfganga Fortnera.
V roce 1957 obdržel stipedium ke studiu na Deutsche Akademie Rom Villa Massimo v Římě a o rok později se stal nástupcem skladatele Franka Martina jako profesor skladby na vysoké škole v Kolíně nad Rýnem, kde založil a vedl Seminář filmové, divadelní a rozhlasové hudby.
V šedesátých letech se stal známým a uznávaným skladatelem. V roce 1960 obdržel Velkou uměleckou cenu Severního Vestfálska a v roce 1966 Uměleckou cenu města Kolín nad Rýnem. Kromě toho získal i druhé stipendium pro studium v Římě. Po úspěchu opery Die Soldaten (Vojáci) byl přizván ke spolupráci s Berlinskou akademií umění a v roce 1969 získal i Uměleckou cenu města Berlína.
Skladatel trpěl depresemi a k tomu se přidaly i vážné oční potíže. Dne 10. srpna 1970 spáchal ve svém domě v Königsdorfu sebevraždu, jen několik dní po dokončení své poslední skladby Ich wandte mich um und sah alles Unrecht das geschah unter der Sonne. Podle muzikologa Hanse Jahnna připravoval v té době další operu Medea.
Na počest skladatele uděluje město Kolín nad Rýnem každoročně stipendium ke studiu Nové hudby skladateli do 35 let nazvané Bernd-Alois-Zimmermann-Stipendium.
Charakteristika díla
Zimmermann byl skladatelem mezi dvěma epochami. Byl příliš mladý, aby mohl být ovlivněn hudebním vývojem v období Výmarské republiky a zároveň příliš starý, aby mohl spolupracovat s nastupující generací mladých umělců nezatížených minulostí. To u něj vedlo k vytvoření vlastního nezávislého pracovního stylu vycházejícího z konceptu „pluralitního“ komponování a využívajícího techniky koláže.
Jeho kompoziční růst byl ovlivněn tím, že nacistickým režimem byla většina německých skladatelů odříznuta od vývoje nové hudby. Jeho první skladby proto vycházely z neoklasicismu. Pod dojmem Darmstadtských letních kurzů (od roku 1949) pokračoval ve volné atonalitě, přes dvanáctitónové skladby po roce 1951 až po hudbu seriální po roce 1956. Jeho láska k jazzu se odráží v Houslovém koncertu z roku 1950, v Koncertu pro trubku z roku 1954 i v opeře Die Soldaten. Z více méně existenčních důvodů se věnoval hudbě filmové a scénické hudbě rozhlasové.
Na rozdíl od představitelů tzv. Darmstadtské školy (Stockhausena, Bouleze, Nona apod.) se však nejednalo o nějaký radikální rozchod s tradiční hudbou. V padesátých letech vyvinul svou vlastní kompoziční techniku, která získala název Klangkomposition a která se vyznačuje kombinací a překrývání vrstev hudebního materiálu z různých dob a různého původu (hudba středověku, baroka a klasicismu až po jazz a písně Beatles). Od vkládání jednotlivých citací do vlastní kompozice (jako např. v orchestrální skladbě Photopsis) až po skladby, které jsou jako hudební koláž zamýšleny (např. v baletu Musique pour les soupers du Roi Ubu). Ve vokálních dílech (nejvýrazněji v jeho Requiem za mladého básníka) bývá tato metoda použita i v textu.
Tuto metodu použil i ve svém nejznámějším díle, jediné dokončené opeře Die Soldaten. Opera je nejen kombinací zpěvu, dramatu, pantomimy a balet, ale používá v ní i multimediální techniku. Dirigent Wolfgang Sawallisch ji nejprve odmítl jako nehratelnou. Opera však měla při provedení v Kolíně nad Rýnem pod taktovkou Michaela Gielena úspěch a zcela mimořádného ohlasu se jí dostalo o čtyři roky později v Mnichově.
Dílo
- 1942-46: Pět písní pro střední hlas a klavír
- 1946: Extemporale pro klavír
- 1946: Capriccio pro klavír
- 1947: Lob der Torheit pro sóla sbor a velký orchestr
- 1949: Enchiridion I
- 1950: Sonáta pro housle a klavír
- 1950: Koncert pro housle a orchestr
- 1950: Rheinische Kirmestänze (v roce 1962 upraveno pro 13 žesťů)
- 1950: Märchen-Suite
- 1951: Enchiridion II
- 1951: Sonáta pro housle sólo
- 1951: Jednovětá symfonie
- 1952: Koncert pro hoboj a malý orchestr
- 1954: Nobody knows de trouble I see – Koncert pro trubku a orchestr
- 1955: Sonáta pro violu sólo
- 1955: Alagoana, Caprichos Brasileiros – balet
- 1956: Konfigurationen
- 1956: Perspektiven – hudba k imaginárnímu baletu
- 1957: Canto di speranza
- 1957: Die fromme Helene
- 1957: Omnia tempus habent
- 1958: Impromptu
- 1960: Dialoge
- 1960: Sonáta pro violoncello sólo
- 1961: Présence, ballet blanc
- 1961: Antiphonen
- 1962: Cinque Capricci di Girolamo Frescobaldi „La Frescobalda“ pro orchestr
- 1962: Giostra Genovese. Staré tance různých mistrů pro malý orchestr
- 1962: Vokální symfonie na téma opery „Vojáci“ pro šest pěvců
- 1963: Tempus Loquendi
- 1964: Monologe
- 1965: Die Soldaten – opera
- 1966: Musique pour les soupers du Roi Ubu – Ballett noir (v roce 1968 přepracováno pro koncertní provedení)
- 1966: Koncert pro violoncello a orchestr en forme de pas de trois
- 1967: Intercomunicazione
- 1967: Tratto
- 1968: Photoptosis
- 1969: Requiem für einen jungen Dichter – Lingual
- 1970: Stille und Umkehr
- 1970: Tratto 2
- 1970: Vier kurze Studien
- 1970: Ich wandte mich und sah an alles Unrecht, das geschah unter der Sonne
- Řada dalších skladeb pro rozhlas, divadlo a film
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Bernd Alois Zimmermann na německé Wikipedii.
Literatura
- H. Beyer und Siegfried Mauser (Hg.), Zeitphilosophie und Klanggestalt – Untersuchungen zum Werk Bernd Alois Zimmermanns. Mainz 1986
- Patrick van Deurzen, Tijdsaspecten in het werk van Bernd Alois Zimmermann, in: Tijdschrift voor Muziektheorie, Jg. 1 (1996), Nr. 2, Juni 1996, S. 98–106
- Klaus Ebbeke, Sprachfindung - Studien zum Spätwerk von Bernd Alois Zimmermann, Mainz 1986. ISBN 3-7957-1793-0
- Klaus Ebbeke, Zeitschichtung - Gesammelte Aufsätze zum Werke von Bernd Alois Zimmermann, Mainz 1998. ISBN 3-7957-0345-X
- Jörn Peter Hiekel, Bernd Alois Zimmermanns "Requiem für einen jungen Dichter". Stuttgart 1995 (= Beihefte zum Archiv für Musikforschung, Band 336)
- Martin J. Junker, Nobody knows ... Alagoana – Untersuchungen zu zwei Frühwerken Bernd Alois Zimmermanns, Frankfurt am Main 2007
- Wulf Konold, Bernd Alois Zimmermann – Der Komponist und sein Werk. Köln 1986
- Oliver Korte, Zu Bernd Alois Zimmermanns später Reihentechnik, in: Musiktheorie, Heft 1/2000, S. 19–40
- Oliver Korte, Die Ekklesiastische Aktion von Bernd Alois Zimmermann. Untersuchungen zu einer Poetik des Scheiterns, Sinzig 2003 (= Berliner Musik Studien, Band 29)
- Aloyse Michaely: Toccata - Ciacona - Nocturno. Zu Bernd Alois Zimmermanns Oper "Die Soldaten", in: C. Floros, H. J. Marx und P. Petersen (Hrsg.), Musiktheater im 20. Jahrhundert, Laaber 1988 (= Hamburger Jahrbuch für Musikwissenschaft, Band 10), S. 127-204
- Ralph Paland, "...ad usum delphini"? Bernd Alois Zimmermanns "Monologe" für 2 Klaviere als Transkription und Transformation der "Dialoge" für 2 Klaviere und großes Orchester, in: A. Edler und S. Meine (Hrsg.), Musik, Wissenschaft und ihre Vermittlung. Bericht über die internationale Musikwissenschaftliche Tagung der Hochschule für Musik und Theater Hannover 26.-29. September 2001, Augsburg 2002 (= Publikationen der Hochschule für Musik und Theater Hannover, Band 12), S. 267-271. ISBN 3-89639-342-1
- Ralph Paland, "Work in Progress" und Werkindividualität. Bernd Alois Zimmermanns Instrumentalwerke 1960-1965, Mainz 2006 (= Kölner Schriften zur Neuen Musik, Band 9). ISBN 3-7957-1898-8
- Dörte Schmidt, "Es ist genug ..." B. A. Zimmermanns Ekklesiastische Aktion: opus summum oder opus ultimum?, in: Archiv für Musikwissenschaft, Jg. 46 (1989), S. 121-154
- Stadt Bochum und Bochumer Symphoniker, (Hg.), Momente. Konzerte der Saison 2007 - 2008, Bochum 2007, S. 18-22
- Franz-Bernhard Stammkötter, Eine musikalische Interpretation Augustins. Motive der Augustinischen Zeitphilosophie in Bernd Alois Zimmermanns Requiem für einen jungen Dichter, in: A. Zumkeller OSA und A. Krümmel (Hrsg.), Traditio Augustiniana. Studien über Augustinus und seine Rezeption. Festgabe für Willigis Eckermann OSA, Würzburg 1994, S. 415-440
- Ulrich Tadday (Hg.), Musik-Konzepte Sonderband Bernd Alois Zimmermann, München 2005
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Bernd Alois Zimmermann na Wikimedia Commons
- Bernd Alois Zimmermann – život a dílo
- Bernd Alois Zimmermann – život a dílo
- Michael Denhoff" „Stille und Umkehr“ - Betrachtungen zum Phänomen Zeit
- Walter Eigenmann" „Der Opfergang der Ungezählten“ - Über Bernd A. Zimmermanns Die Soldaten Archivováno 18. 12. 2013 na Wayback Machine.
- Hudební ukázky
- Hudební ukázky