Druhá Polská republika
Polská republika Rzeczpospolita Polska
| |||||||
Hymna Mazurek Dąbrowskiego | |||||||
Geografie
| |||||||
Hlavní město | |||||||
Rozloha | 388 634 km² (1938) | ||||||
Nejvyšší bod | Rysy 2501 m n. m. | ||||||
Nejdelší řeka | Visla 1047 km | ||||||
Obyvatelstvo | |||||||
Počet obyvatel | 31 915 779 (1931) | ||||||
Jazyky | |||||||
Náboženství | 1931 census: 64.8% římskokatolické, 11.8% východní pravoslavné, 10.5% řeckokatolické, 9.8% judaistické, 2.6% protestantské, 0.5% jiné křesťanské, ~0.02% ostatní | ||||||
Státní útvar | |||||||
Státní zřízení | |||||||
Měna | Polská marka (do roku 1924) Polský złoty (od roku 1924) | ||||||
Vznik | konec první světové války | ||||||
Zánik | invaze do Polska | ||||||
Státní útvary a území | |||||||
Druhá Polská republika (polsky II Rzeczpospolita Polska) byl státní útvar, který existoval v letech 1918–1939.
Polská republika vznikla 123 let po zániku svrchovaného polského státu. V prvních letech své existence se druhá republika snažila prosadit své územní nároky a stanovit své hranice, což vedlo k napětí se všemi okolními státy s výjimkou Rumunska a k několika válkám (zejména k rusko-polské válce).
Polská republika byla parlamentní republikou, avšak kvůli neochotě polských politických stran se dohodnout, nacionálnímu napětí a hospodářským potížím byly polské vlády velmi nestabilní. Maršál Józef Piłsudski reputaci parlamentní reprezentativní demokracii, kterou nazýval „sejmokracií“, ještě více podrýval, čímž získával podporu pro státní převrat v květnu 1926 a pro vojenskou diktaturu, která vedla k politické i národnostní perzekuci a potlačování demokratických principů a práv.
Druhá Polská republika zanikla po německé invazi do Polska v září 1939.
Situace před vznikem Polska
V důsledku trojího dělení Polska zanikl roku 1795 svrchovaný polský stát (polsko-litevská unie), jehož území bylo rozděleno mezi tři státy: Rusko, Prusko (později Německé císařství) a Rakousko (později Rakousko-Uhersko). Nejhorší podmínky Polákům skýtala ruská vláda, která tvrdě potlačovala polské elity a uplatňovala represe vůči katolické církvi. V Německu byla situace o něco příznivější, přesto byly podnikány snahy o germanizaci Poláků a německou kolonizaci Polska. Relativně nejlepší byla pro Poláky situace v rakouském záboru, kde požívali značné autonomie, zároveň se však také jednalo o dosti zaostalou oblast.[1]:s.3-4
Na přelomu 19. a 20. století vznikaly polské politické strany, z nichž nejdůležitější byla Národní demokracie (konzervativní nacionalistická prokatolická strana s prvky antisemitismu pod vedením Romana Dmowského), Polská socialistická strana (strana pod vedením Józefa Piłsudského, která měla vliv zejména v Haliči, kde rovněž disponovala polovojenskými oddíly) a strany bolševických radikálů (Julian Marchlewski, Felix Dzeržinskij).[1]:s.4
Po vypuknutí první světové války se část Poláků zapojila do německého a rakouského vojska v naději na získání autonomie za tyto služby, zatímco polská elita v emigraci vyvíjela diplomatické úsilí, aby prosadilo právo polského národa na sebeurčení.[1]:s.4-5
Formování hranic Polska (1918–1921)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/45/Polska-ww1-nation.png/170px-Polska-ww1-nation.png)
Po prohře Centrálních mocností v první světové válce 11. listopadu 1918 začaly německé jednotky opouštět polské území a vládu v zemi začaly přebírat provizorní vlády, z nichž byla nejvýznamnější varšavská vláda, v jejímž čele stál Jędrzej Moraczewski a která po několika dnech jmenovala vojenského velitele Józefa Piłsudského „náčelníkem státu“.[2]:s.331-333
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3d/II_RP_adm.png/170px-II_RP_adm.png)
Prvořadým úkolem bylo stanovení hranic. Většina polských politiků usilovala o dosažení hranic polsko-litevské unie před prvním dělením Polska (1772), což však naráželo na zájmy okolních států. V otázce západní hranice Polsko spoléhalo na pomoc vítězných mocností a snažilo se uplatňovat princip národního sebeurčení Poláků. Na východě však Poláci tento princip zavrhli, neboť na nárokovaném území tvořili pouhou menšinu, a prosazovali zde proto princip historických hranic, ačkoli to znamenalo potlačení práva na sebeurčení Ukrajinců, Bělorusů či Litevců.[2]:s.346
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/Bij_Bolszewika.jpg/170px-Bij_Bolszewika.jpg)
Mocnosti polské nároky neodmítly, protože v nich viděly možnost, jak zabránit šíření komunistické revoluce na západ (tento postoj zastávala zejména Francie, když viděla, že bolševici získávají v Rusku navrch). Polská armáda zahájila tažení na východ v dubnu 1919 vpádem do Litvy a Běloruska a koncem téhož měsíce napadla také Ukrajinu. Pak se polský postup zastavil, mimo jiné také kvůli vzpourám obyvatelstva na okupovaném území a nestabilní politické situaci v Polsku. Další ofenzíva začala v dubnu 1920, když Rudá armáda zničila Ukrajinskou národní republiku a Poláci se obávali dalšího sovětského postupu na západ. Polské jednotky dosáhly v preventivním útoku až Kyjeva, v té době však již měli bolševici v ruské občanské válce převahu, a mohli tak na polský postup na východ odpovědět protiútokem.[2]:s.333-345
Sovětskou mírovou nabídku Polsko odmítlo, a tak sovětsko-polská válka pokračovala. Postup Rudé armády byl velmi rychlý, až nakonec v srpnu 1920 oblehla Varšavu, kde však byla v bitvě u Varšavy poražena. Polská armáda vzápětí zahájila rychlou protiofenzívu. 21. září 1921 byl konečně uzavřen rižský mír, který stanovil sovětsko-polskou hranici cca 200 km východně od Curzonovy linie, která do značné míry kopírovala etnickou hranici. S nabytým územím Polsko získalo také velké množství nepolského obyvatelstva, což způsobovalo nacionální pnutí ve státě.[2]:s.345-350
Polské nároky na jihozápadě vedly ke sporům s Československem, které propukly v sedmidenní válku. Konference ve Spa nakonec rozhodla o rozdělení Těšínska mezi Polsko a ČSR.[3]
Při utváření západní hranice k válce nedošlo, ani zde však situace nebyla klidná. V průběhu let 1918-1921 vypuklo na německém území s velkým počtem polského obyvatelstva k několika povstáním (v Poznaňsku a v Horním Slezsku). Versailleská smlouva téměř celé Poznaňsko a velkou část Západního Pruska Polsku přiřkla rovnou, část Horního Slezska však Polsko získalo roku 1921 po tamějším plebiscitu a dalším povstání.[2]:s.334-353
Potíže demokratického zřízení (1918–1926)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/39/Mother_tongue_poland_1931_census.png/170px-Mother_tongue_poland_1931_census.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/60/Poland1937linguistic.jpg/170px-Poland1937linguistic.jpg)
Po 123 letech neexistence suverénního polského státu čelilo znovuzrozené Polsko závažným výzvám. Války spojené s utvářením hranic vedlo po první světové válce k dalšímu vyčerpání Polska. Po záboru východních etnicky nepolských území navíc Poláci tvořili v Polsku pouze cca 69 % obyvatelstva, velmi významně byli zastoupeni Ukrajinci, Židé či Němci. Nacionální napětí pak bylo ještě více umocňováno tím, že mnohé průmyslové podniky byly vlastněny Němci či Židy.[2]:s.353-356
Neúspěchy na válečné frontě taky vedly k destabilizaci politické situace a k pádu několika polských vlád. Ústava z roku 1921 (vešla v platnost následujícího roku) sice charakterizovala Polsko jako demokratickou parlamentní republiku s rovnými právy občanů, ve skutečnosti však byla zvýhodňována katolická církev a Bělorusové a Ukrajinci byli diskriminováni, na východě Polska proto propukala ozbrojená povstání. Ani atentát na prezidenta Narutowicze při jeho inauguraci, hyperinflace, německo-polská celní válka, stávky či neustálé štěpení a přeskupování politických stran ke stabilitě Polska vůbec nepřispělo.[2]:s.356-360
V roce 1922 byla Střední Litva anektována Polskem.[4]
Ústava byla navíc namířena proti Piłsudskému z obavy z jeho přílišného vlivu na armádu. Dvoukomorový parlament (sejm a senát) volil prezidenta, jehož pravomoci však byly velmi omezené (nebyl ani vrchním velitelem ozbrojených sil, ani nemohl rozpustit sejm). Piłsudski o takto omezenou roli ve státě nestál a rozhodl se takto nastavené rozložení moci ve státě nabourat. Díky účinné propagandě, při které diskreditoval politiky a zdůrazňoval jejich morální úpadek, a díky tomu, že se polští občané v pro ně novém demokratickém systému neorientovali, získával Piłsudski podporu armády i veřejnosti, s níž pak roku 1926 mohl provést státní převrat.[5]
V tomto období Polsko uzavřelo pakt s Francií a Rumunskem, aby tak získalo oporu v sevření dvou mocností: Německa a Sovětského svazu. Během první poloviny 20. let nastalo také mírné sbližování s Československem.[2]:s.157n
Sanační režim (1926–1939)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3b/Jozef_Pilsudski1.jpg/170px-Jozef_Pilsudski1.jpg)
Když začal Józef Piłsudski nestabilní demokracii, kterou nazýval „sejmokracií“, napadat a požadoval „generální ozdravění“ polské politiky (odtud termín sanace), získal poměrně snadno dost příznivců a podařilo se mu ovládnout vojsko, se kterým 14. května 1926 obsadil Varšavu a donutil prezidenta i vládu podat demisi.[2]:s.358-361
Nový režim výrazně posílil pravomoci prezidenta a předsedy vlády a stal se vojenskou diktaturou, zároveň však odmítal být spojován s jakoukoliv politickou ideologií.[1]:s.11 Piłsudski se domníval, že oslabený Sejm nebude s to klást odpor, brzy se však ukázalo, že Sejm se poslušným nástrojem režimu nestane. Režim se snažil využívat nejednoty politických stran, tvrdě potíral zejména komunistickou opozici.[2]:s.364-367
Díky Piłsudského stykům s velkostatkáři a finančníky a podpoře amerických bank zprvu Polsko za sanačního režimu zažívalo hospodářskou konjunkturu. Na přelomu 20. a 30. let se však začala i na polské ekonomice projevovat hospodářská krize, což vedlo k zesílení opozičního hnutí, stávkám a demonstracím, na což režim odpověděl represemi, zatýkáním poslanců a členů opozičních stran, pacifikační expedicí do východních vojvodství a zmanipulováním voleb do Sejmu.[2]:s.368-372
Krom toho se vláda snažila odvrátit pozornost veřejnosti k zahraničním problémům – podporovala polské nacionalisty na Těšínsku a podporovala nacistické a maďarské nároky vůči Československu. V třicátých letech se Polsko snažilo normalizovat vztahy se dvěma svými největšími sousedy. 25. července 1932 byl uzavřen polsko-sovětský pakt o neútočení na 3 roky[6]. Pakt byl obnoven 5. května 1935[7]. 26. ledna 1934 byl uzavřen také polsko-německý pakt o neútočení.[2]:s.372-378
Roku 1935 Piłsudski sice zemřel, tato událost však příliš změn nepřinesla. Téhož roku byla vydána oktrojovaná ústava, která soustředila moc do rukou prezidenta, který byl odpovědný výhradně „Bohu a dějinám“. Byla také zrušena rovnost občanů, jejichž práva byla stanovena podle „hodnoty jejich úsilí a zásluh ve prospěch všeobecného dobra“. Třemi nejvýznamnějšími muži ve státě byl prezident Ignacy Mościcki, generální inspektor ozbrojených sil Edward Rydz-Śmigły a ministr zahraničí Józef Beck. Snaha legalizovat svou moc skrze volby do Sejmu nevyšla, a proto represe i nadále pokračovaly, stejně jako vzrůstalo opoziční hnutí, jehož členové nyní působili již také v zahraničí.[2]:s.379-387 Dokonce i v rámci představitelů sanačního režimu se začaly projevovat názorové rozdíly mezi umírněnou „generálskou skupinou“ a radikální a antisemitskou „plukovnickou skupinou mladších důstojníků“, která propagovala fašismus.[1]:s.12
Rostoucí bojovnost polského státu měla přenést problém na otázky zahraniční politiky, Polsko podporovalo snahu Německa, Maďarska a henleinovců rozbít Československo. Po uzavření Mnichovské dohody polské vojsko okupovalo většinu české části Těšínska, osídlenou polskou menšinou (35 % místního obyvatelstva podle výsledků československého sčítání lidu z roku 1930).[8] Teprve po obsazení druhé Československé republiky nacisty v březnu 1939 si Polsko uvědomilo, jak byla jeho zahraniční politika krátkozraká a že brzy dojde i na ně – Spojené království a Francie sice vydaly záruky nezávislosti Polska, to však Polsko nezachránilo před nacistickou a sovětskou invazí a okupací, které ukončily existenci druhé Polské republiky.[2]:s.387-396
Reference
- ↑ a b c d e FASORA, Lukáš. Dějiny Polska v meziválečném období. Brno: CERM, 1999. ISBN 80-7204-121-5.
- ↑ a b c d e f g h i j k l m n MELICHAR, Václav, a kol. Dějiny Polska. Praha: Svoboda, 1975.
- ↑ Těšínsko. 1. díl: Přírodní prostředí, dějiny, obyvatelstvo, nářečí, zaměstnání. 1. vyd. Šenov u Ostravy: Tilia, 1997. ISBN 80-86101-00-2. S. 62–64.
- ↑ Poláci anektovali před 100 lety svou vlastní loutkovou republiku. iDNES.cz [online]. 2022-03-27. Dostupné online.
- ↑ LAINOVÁ, Radka, a kol. Diktatury v rukavičkách?. 1. vyd. Praha: Triton, 2003. ISBN 80-7254-334-2. Kapitola Autoritativní režim maršála Józefa Piłsudského (Michal Straka), s. 47–57.
- ↑ Text smlouvy (polsky a rusky). isap.sejm.gov.pl [online]. [cit. 2014-05-10]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2015-04-19.
- ↑ Text smlouvy (polsky a rusky). isap.sejm.gov.pl [online]. [cit. 2014-05-10]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2014-08-16.
- ↑ Stanisław Zahradnik ve Sborníku referátů z mezinárodní vědecké konference konané 4. října 2001 v Českém Těšíně: Mniejszości narodowe na Śląsku Cieszyńskim dawniej i dziś (2001), str. 44.
Literatura
- DAVIES, Norman. Bílý orel, rudá hvězda : polsko-sovětská válka 1919-20 a "zázrak nad Vislou". Praha: BB art, 2006. 311 s. ISBN 80-7341-939-4.
- DAVIES, Norman. Boże igrzysko : historia Polski. T. 2.: Od roku 1795. Kraków: Znak, 1996. 797 s. ISBN 83-7006-514-7. (polsky)
- DAVIES, Norman. Polsko : dějiny národa ve středu Evropy. Praha: Prostor, 2003. 481 s. ISBN 80-7260-083-4.
- Jerzy Kochanowski: Polsko v době autoritativního režimu Piłsudského, Historický obzor 1-2/1999, str. 22-35
Související články
- Dějiny Polska
- Rzeczpospolita
- Seznam polských prezidentů
- Západní Bělorusko
- Západní Ukrajina
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu druhá Polská republika na Wikimedia Commons