Gottfried Hohenlohe-Schillingsfürst
Gottfried princ Hohenlohe-Schillingsfürst | |
---|---|
![]() | |
Rakousko-uherský velvyslanec v Německu | |
Ve funkci: 4. srpna 1914 – 11. listopadu 1918 | |
Panovník | František Josef I., Karel I. |
Předchůdce | Ladislaus Szögyény-Marich |
Nástupce | funkce zanikla |
C. k. tajný rada (1913) | |
C. k. komorník (1891) | |
Vojenská služba | |
Hodnost | 1900: kapitán, 1906: major, 1917: generálmajor |
Narození | 8. listopadu 1867 Vídeň |
Úmrtí | 7. listopadu 1932 (ve věku 64 let) Vídeň |
Choť | Marie Jindřiška Rakousko-Těšínská (od 1908) |
Rodiče | Konstantin z Hohenlohe-Schillingsfürstu a Marija Petrovna Vitgenštejn |
Děti | Alžběta z Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstu Natálie z Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstu Bedřich z Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstu |
Příbuzní | Konrad z Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürstu (sourozenec) |
Profese | diplomat a politik |
Ocenění | rytíř Řádu zlatého rouna |
Commons | Prince Gottfried von Hohenlohe-Schillingsfürst |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Gottfried Maxmilián Maria princ zu Hohenlohe-Schillingsfürst (Gottfried Maximilian Maria Prinz zu Hohenlohe-Waldenburg-Schillingsfürst) (8. listopadu 1867, Vídeň – 7. listopadu 1932, Vídeň) byl rakousko-uherský generál a diplomat z významné německé šlechty. Od mládí sloužil souběžně v armádě a diplomacii, dosáhl hodnosti generálmajora a důležitou úlohu měl v době první světové války jako rakousko-uherský velvyslanec v Německu (1914–1918). Po roce 1918 žil v soukromí. Jeho starší bratr Konrad (1863–1918) byl mimo jiné rakouským ministrem vnitra, ministerským předsedou a císařským nejvyšším hofmistrem.
Životopis
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d9/Gottfried-Hohenlohe-Schillingsf%C3%BCrst.jpg/220px-Gottfried-Hohenlohe-Schillingsf%C3%BCrst.jpg)
Pocházel z významného německého rodu Hohenlohe, patřil k linii Hohenlohe-Schillingsfürst. Narodil se jako čtvrtý syn c. k. generála jízdy a císařského nejvyššího hofmistra prince Konstantina Hohenlohe (1828–1896) a jeho manželky Marie Pauliny, rozené princezny zu Sayn-Wittgenstein (1837–1920). Gottfried absolvoval prestižní katolické gymnázium ve Vídni, poté vstoupil do armády (1887)[1] V roce 1889 byl povýšen na poručíka a v letech 1893–1895 si doplnil vojenské vzdělání na Válečné škole (K.u.k. Kriegschule) ve Vídni. V hodnosti nadporučíka byl v roce 1895 zařazen do sboru důstojníků generálního štábu. Jako štábní důstojník sloužil mimo jiné u 9. jezdecké brigády v Pardubicích.[2] V roce 1898 byl povýšen na kapitána a byl přidělen k jezdecké divizi v Krakově.[3] Mezitím vstoupil do diplomatických služeb a v letech 1902–1907 působil jako vojenský atašé v Petrohradě.[4][5][6] V této funkci navázal řadu prospěšných kontaktů, osobní náklonnost mu projeoval i car Mikuláš II..[7] Během diplomatické mise v Rusku byl Hohenlohe povýšen na majora a jmenován křídelním pobočníkem (Flügeladjutant) císaře Františka Josefa.[8] V letech 1907–1908 byl velvyslaneckým radou v Berlíně.[9] Do této funkce byl jmenován na podnět ministra zahraničí Lexy z Aehrenthalu. V důsledku sňatku v roce 1908 Hohenlohe dočasně ukončil veřejné aktivity a několik let strávil v soukromí.
Mise v Petrohradě a velvyslanec v Německu
Po balkánské krizi byl v únoru 1913 pověřen mimořádnou diplomatickou misí do Petrohradu, která měla zmírnit napjaté vztahy s Ruskem. Vzhedem ke svému dřívějšímu působení v Petrohradě a jako příslušník nejvyšší šlechty s příbuzenskými vazbami na rodinu Habsburků byl u carského dvora přijat příznivě, v jednání s ruskými ministry (Sazonov) ale nedošlo ke shodě v problematice Balkánu. Hohenlohe byl navíc konfrontován s nepřátelským postojem ruské veřejnosti vůči Rakousku-Uhersku.[10] Do Ruska byl vyslán z iniciativy následníka trůnu Františka Ferdinanda, s nímž měl velmi přátelské vztahy, i když se v některých detailech zahraniční politiky míjeli. Hohenlohe mimo jiné předvídal celosvětový válečný konflikt a prosazoval preventivní válku se Srbskem. V dubnu 1914 byl jmenován rakousko-uherským velvyslancem v Berlíně, opět na popud Františka Ferdinanda..[11] Fakticky funkci převzal až 4. srpna 1914 již během probíhající první světové války.[12] V této důležité funkci se za první světové války snažil prosazovat rovnoprávné postavení mocností Trojspolku. Během války se ale začala zhoršovat ekonomická situace Rakouska-Uherska a po nástupu Karla I. na trůn se Gottfried stal zastáncem myšlenky uzavření separátního míru. Mimo aktivní vojenskou službu byl v roce 1917 povýšen do hodnosti generálmajora a téhož roku se stal rytířem Řádu zlatého rouna (spolu se svým starším bratrem Konradem). Diplomatickou misi v Německu ukončil 11. listopadu 1918 a od té doby žil v soukromí.
Rodina
V roce 1908 se oženil s arcivévodkyní Marií Henriettou (1883–1956), dcerou vrchního velitele rakousko-uherské armády arcivévody Bedřicha. Zásnuby proběhly počátkem roku 1908 v Tatranské Lomnici, sňatek se konal 3. června 1908 v Badenu u Vídně. V době uzavření sňatku byl Gottfried Hohenlohe velvyslaneckým radou v Německu, podle protokolu by se Marie Henrietta jako manželka diplomata v zahraničí musela vzdát titulu císařská a královská Výsost. Na to Hohenlohe odmítl přistoupit a v roce 1908 diplomatické služby opustil.[11] Z manželství se narodily tři děti. Dcery Marie Alžběta (1909–1987) a Natálie Isabela (1911–1989) zůstaly neprovdané, syn Bedřich Konstantin (1913–1945) sloužil za druhé světové války v německé armádě a zemřel v zajetí na Kavkazu.
Gottfriedův starší bratr princ Konrad Hohenlohe (1863–1918) byl dvakrát rakouským ministrem vnitra (1906, 1915–1916) a v roce 1906 krátce předsedou rakouské vlády.
Tituly a ocenění
Od narození užíval titul prince s nárokem na oslovení Jasnost (Durchlaucht). V roce 1891 získal hodnost c. k. komořího.[13] V souvislosti s diplomatickou misí do Ruska v roce 1913 obdržel titul c. k. tajného rady[14] Jako velvyslanec v Německu byl k datu 3. června 1917 povýšen do hodnosti generálmajora v záloze.[15][16] Jako voják a diplomat byl nositelem několika vyznamenání v Rakousku-Uhersku a v zahraničí.[17][18] V roce 1917 se stal rytířem Řádu zlatého rouna.[19]
Jubilejní pamětní medaile (1898)
rytířský kříž Leopoldova řádu (1907)
Vojenský jubilejní kříž (1908)
velkokříž Leopoldova řádu s válečnou dekorací (1918)
velkokříž Řádu červené orlice (Německo)
Řád pruské koruny II. třídy (Německo)
rytíř Řádu černé orlice (Německo)
Železný kříž II. třídy (Německo)
Řád svaté Anny III. třídy (Rusko)
velkokříž Řádu Petra Fridricha Ludvíka (Oldenbursko)
Odkazy
Reference
- ↑ Kais. Königl. Militär Schematismus für 1889; Vídeň, 1888; s. 603 dostupné online
- ↑ Schematismus für das Kaiserliche und Königliche Heer für 1896; Vídeň, 1895; s. 175, 581 dostupné online
- ↑ Schematismus für das Kaiserliche und Königliche Heer für 1901; Vídeň, 1900; s. 204 dostupné online
- ↑ Jahrbuch des k.u.k. auswärtigen Dienstes 1903; Vídeň, 1903; s. 44 dostupné online
- ↑ Schematismus für das Kaiserliche und Königliche Heer für 1904; Vídeň, 1903; s. 206 dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1905; Vídeň, 1905; s. 250 dostupné online
- ↑ SKŘIVAN, Aleš: Císařská politika. Rakousko-Uhersko a Německo v evropské politice 1906–1914; Praha, 2022; s. 174 ISBN 978-80-278-0059-9
- ↑ Schematismus für das Kaiserliche und Königliche Heer für 1907; Vídeň, 1906; s. 95, 159 dostupné online
- ↑ Jahrbuch des k.u.k. auswärtigen Dienstes 1908; Vídeň, 1908; s. 46 dostupné online
- ↑ SKŘIVAN, Aleš: Císařská politika. Rakousko-Uhersko a Německo v evropské politice 1906–1914; Praha, 2022; s. 175–177 ISBN 978-80-278-0059-9
- ↑ a b HOLEC, Roman: Bratislavskí Habsburgovci; Bratislava, 2019; s. 87
- ↑ Jahrbuch des k.u.k. auswärtigen Dienstes 1915; Vídeň, 1915; s. 46 dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1894; Vídeň, 1894; s. 189 dostupné online
- ↑ Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1918; Vídeň, 1918; s. 345 dostupné online
- ↑ SCHMIDT-BRENTANO, Antonio: Die k. k. bzw. k. u. k. Generalität 1816–1918; Wien, 2007; s. 73 dostupné online
- ↑ STEINER, Jörg, C.: Schematismus der Generale und Obersten der k.u.k. Armee 1918; Vídeň, 1992; s. 58 dostupné online
- ↑ Přehled řádů a vyznamenání Gottfrida Hohenlohe in: Hof- und Staats-Handbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie: für das Jahr 1918; Vídeň, 1918; s. 379 dostupné online
- ↑ Přehled řádů a vyznamenání Gottfrieda Hohenlohe in: Jahrbuch des k.u.k. auswärtigen Dienstes 1917; Vídeň, 1917; s. 53 dostupné online
- ↑ LOBKOWICZ, František: Zlaté rouno v zemích českých; (zvláštní otisk ze Zpravodaje Heraldika a genealogie; Praha, 1991; s. 272
Literatura
- Ottův slovník naučný, díl 11.; Praha, 1898 (reprint 1997), s. 469–470 ISBN 80-7185-156-6
- STELLNER, František: Poslední německý císař. Z německých dějin v epoše Viléma II.; Praha, 1995 471 s. ISBN 80-85846-04-7
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Gottfried z Hohenlohe-Schillingsfürstu na Wikimedia Commons
- Rodokmen rodu Hohenlohe-Schillingsfürst dostupné online
- Gottfried Hohenlohe in: Österreichisches Biographisches Lexikon 1815–1950; Wien, 1959; díl 2., s. 392 dostupné online