Jan Salvátor Toskánský
Jan Nepomuk Salvátor Toskánský | |
---|---|
![]() Arcivévoda Jan Salvátor kolem let 1870-1880 | |
Rodné jméno | Jan Nepomuk Maria Annunziata Josef Jan Batista Ferdinand Baltazar Ludvík Gonzaga Petr Alexandr Zenobius Antonín |
Narození | 25. listopadu 1852 Florencie, Itálie |
Úmrtí | ? ? |
Choť | Milly Stubelová |
Rodiče | Leopold II. Toskánský Marie Antonie Neapolsko-Sicilská |
Rod | Habsbursko-Lotrinští |
Funkce | člen Panské sněmovny (1869–1889) |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jan Nepomuk Salvátor Toskánský (italsky: Giovanni Nepomuceno Maria Annunziata Giuseppe Giovanni Batista Ferdinando Baldassare Luigi Gonzaga Pietro Alessandrino Zanobi Antonino d'Asburgo-Lorena, německy: Johann Nepomuk Salvator Maria Joseph Johann Ferdinand Balthasar Ludwig Karl Zenobius Anton von Österreich-Toscana) (* 25. listopadu 1852, Florencie – asi 1890,? Mys Horn; roku 1911 prohlášen za mrtvého) byl členem toskánské linie habsbursko-lotrinské dynastie. Byl rakouským arcivévodou a princem, uherským, českým a toskánským princem. Poté, co se těchto titulů vzdal, byl známý jako Johann (Jan) Orth. Zmizel při plavbě se svou ženou v červenci 1890 a má se za to, že zemřel, když jeho loď narazila při bouři poblíž mysu Horn. Salvátor byl prohlášen za mrtvého v únoru 1911.
Původ
Byl nejmladším potomkem toskánského velkovévody Leopolda II. a jeho druhé manželky Marie Antonie Neapolsko-Sicilské. Do roku 1859 žil s rodiči a sourozenci ve Florencii, kterou musel po vynuceném odchodu rodiny opustit. Poté žil chvíli v Čechách a od svých dvanácti let ve Vídni. Byl temperamentní, velmi učenlivý a svou matkou velmi milován.
Vojenská kariéra
Již v roce 1865 zahájil svou vojenskou kariéru a stal se důstojníkem. Věnoval se vojenským inovacím a nebál se být kritický. V roce 1878 se Jan Nepomuk zúčastnil s nevolí okupace Bosny a Hercegoviny. Často byl pro svou výstřední a dobrodružnou povahu posílán na různé vojenské útvary. Sloužil ve Lvově, Temešváru, Krakově a v roce 1883 byl v Linci velitelem 3. pěší divize. Napsal několik kritických prací na téma armády a tím se dostal do sporu s vojenským vedením a také se svým poručníkem arcivévodou Albrechtem.[1]
Politika
Patřil k odpůrcům spojenectví Rakouska s Německem a podporoval spojenectví s Ruskem. V roce 1887 při bulharské krizi, podporoval uchazeče o tamní trůn, Ferdinanda Koburského, avšak doufal, že by se králem mohl stát on sám.[2] Tím si proti sobě postavil císaře Františka Josefa I., který měl už dost jeho afér a aktivit, a byl nucený v roce 1887 skončit službu v armádě. Poté chtěl vstoupit do vojenských služeb v Bulharsku a Turecku, ale byl odmítnut.
Zájmy
U Gmundenu nechal přestavět zámek Ort, který si roku 1879 koupil a podle kterého si později zvolil své jméno. Byl blízkým přítelem korunního prince Rudolfa, který v zámku často pobýval. Patřil mezi liberály a antiklerikály. Mezi jeho koníčky patřila hra na lesní roh. Rád hrál na klavír a citeru a maloval. Zajímal se o literaturu a pod pseudonymem zkomponoval několik valčíků a balet.
Jan Orth
Bez císařova svolení opustil Rakousko-Uhersko a odjel do Švýcarska. Zde se v roce 1889 rozhodl, že vystoupí z habsburského domu a dále bude žít jako běžný občan.[3] Vzdal se svých titulů i apanáže. Poté se oženil s bývalou baletkou, „Ludmilou Milly Stubelovou“, se kterou několik let před tím žil a rozhodl se cestovat. V Anglii si pořídil loď „Santa Margherita“ a najal posádku, se kterou se vydal nejprve do La Platy. Zde sám převzal velení lodi a vyplul s novou posádkou do Chile.
Jeho další osud není zcela znám. Jeho loď se zřejmě u mysu Hoorn, v důsledku prudkých bouří v noci z 20. na 21. června roku 1890 potopila. Jeho tělo se nikdy nenašlo a po 21. letech od této události byl prohlášen za mrtvého. V Berlíně byla poté v letech 1912–1913 jeho pozůstalost vydražena.
Závěr života na Ohňové zemi
Václav Šolc v knize K Alakalufům na konec světa vypráví i příběh Jana Ortha v jižním Chile, kde prožil zbytek svého života. „Napřed se usadil na severním pobřeží Ohňové země, později se vydal na severozápad a po léta bloudil celkem bez cíle libovolně bludištěm kanálů a ostrovů. Stýkal se jen s Indiány, náhodnými hledači zlata či lovci. Prozkoumával jeden fjord za druhým a shromažďoval poznatky, zeměpisné i přírodopisné… Spal na kožešinách divokých lam guanak, podlahu (jeho ranče) kryly teplé a tuhé kožešiny jelínka huemula. Svítil si primitivní lampičkou, napájenou rozpuštěným tukem ulovené zvěře, a byl spokojen…. Žil po celá léta sám a sám, ale nechátral ani nepustl. Zachovával si bystrost ducha, touhu po vědění, smysl pro pořádek a čistotu a dokázal si v primitivním, drsném prostředí vytvořit takřka zdání určité elegance. Svědectví o tom podává náhodný francouzský poutník, který zavítal do jeho samoty. Očekával primitivního lovce, člověka, který ve společnosti psů a koní takřka zapomněl mluvit, a nalezl staršího pána, duchaplného a vtipného, skvělého hostitele…. Bavili se francouzsky, španělsky a německy a host nevěděl, kam svého hostitele zařadit. Daleko od lidí nalezl duchaplného poustevníka, citujícího brilantně klasiky evropské literatury a hovořícího zasvěceně o umění, i hlubokého znalce a milovníka přírody. V klíně hor mu bylo dopřáno strávit skoro dvacet let života, který si vysnil. Jan Orth, lovec a milovník přírody našel to, co marně hledal Jan Nepomuk Salvator von Habsburk, arcivévoda a princ, totiž štěstí a mír duše. Zemřel ve své samotě roku 1910."[4]
Vybraná díla
- Die österreichish-ungarische Monarchie in Wort und Bild, (Rakousko-Uherská monarchie slovem a obrazem)
- Betrachtungen über die Organisation der österreichischen Artillerie, (Úvahy o organizaci rakouského dělostřelectva), jako anonym
- Geschichte des k. k. Infanterie-Regimentes Ehrz. Wilhelm, Nr. 12, 2 sv., Wien 1877-1880
- Drill oder Erziehung, (Dril a výchova) Wien 1883
- Einblick in den Spiritismus, Linz 1884
- balet Die Assassinen, (Úkladní vrazi)
- valčík Gruss an Linz, napsané pod pseudonymem Johann Traunwart
- valčík Am Traunsee, napsané pod pseudonymem Johann Traunwart
Vývod z předků
Odkazy
Reference
- ↑ HAMANNOVÁ, Brigitte. Habsburkové. Životopisná encyklopedie. Praha: Brána ; Knižní klub, 1996. 408 s. ISBN 80-85946-19-X. S. 172.
- ↑ Hamannová, str. 173.
- ↑ OULÍK, Václav. Po stopách Habsburků. Praha: Erika, 1996. ISBN 80-7190-348-5. S. 80.
- ↑ CHALUPA, Jiří. Dějiny Argentiny Uruguaye Chile. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2002. 575 s. ISBN 80-7106-323-1. S. 490.
Literatura
- HAMANNOVÁ, Brigitte. Habsburkové. Životopisná encyklopedie. Praha: Brána ; Knižní klub, 1996. 408 s. ISBN 80-85946-19-X. S. 172–174.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jan Salvátor Toskánský na Wikimedia Commons
- Historie zámku Orth (německy)
Toskánští velkovévodové a princové | |
---|---|
1. generace | |
2. generace | František I. Medicejský • Kardinál Jan • Pietro • Garzia • Ferdinand I. Medicejský • Petr |
3. generace | Filip • Cosimo II. Medicejský • Francesco • Kardinál Karel • Filippino • Lorenzo |
4. generace | Ferdinand II. Medicejský • Kardinál Jan Karel • Mattias • František • Leopold |
5. generace | Cosimo III. Medicejský • František Maria |
6. generace | Ferdinand • Gian Gastone |
1. generace | |
1. generace | |
2. generace | František I. Rakouský* • Ferdinand III. Toskánský* • Karel Ludvík* • Alexandr Leopold* • Albrecht Jan Josef* • Maxmilián Jan Josef* • Josef Antonín* • Antonín Viktor* • Jan* • Rainer Josef* • Ludvík* • Kardinál Rudolf* |
3. generace | František Leopold* • Leopold II. Toskánský* |
4. generace | |
5. generace | Leopold Ferdinand* • Josef Ferdinand** • Petr Ferdinand** • Jindřich Ferdinand* • Robert Ferdinand* • Leopold Salvátor* • František Salvátor* • Albrecht Salvátor* • Rainier Salvátor* • Ferdinand Salvátor* |
6. generace | Gottfried** • Jiří* • Rainer Karel* • Leopold Maria* • Antonín* • František Josef* • Karel Pius* • František Karel* • Hubert Salvátor* • Theodor Salvátor* • Klement Salvátor* |
7. generace | Leopold František** • Guntram* • Radbot* • Jan* • Jiří* • Štěpán* • Dominik* • Fridrich Salvátor* • Ondřej Salvátor* • Markus* • Johann* • Michael* • František Salvátor* • Karel Salvátor* |
8. generace | Zikmund Toskánský** • Jiří* • Guntram* • Leopold* • Alexander Salvátor* • Tadeáš Salvátor* • Kazimír Salvátor* • Matthias* • Jan* • Bernhard* • Benedikt* |
9. generace | Leopold Amedeo* • Maxmilián* • Leopold* • Konstantin Salvátor* • Pavel Salvátor* |
toskánští velkovévodové kurzívou, ** titulární toskánští velkovévodové, * rakouští arcivévodové; Ferdinand IV. Toskánský byl posledním skutečným toskánským arcivévodou, jeho nástupci již jen drží titul zaniklého státu |