Jarmila Svatá
Jarmila Svatá | |
---|---|
![]() Jarmila Svatá | |
Narození | 23. září 1903 Kolín Rakousko-Uhersko ![]() |
Úmrtí | 29. dubna 1964 (ve věku 60 let) Praha Československo ![]() |
Povolání | herečka, spisovatelka, publicistka a dramatička |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jarmila Svatá (23. září 1903, Kolín[1] – 29. dubna 1964, Praha) byla česká herečka a spisovatelka.
Biografie
Dětství
Jarmila Svatá se narodila 23. září 1903 v Kolíně. Její otec Michal Svatý byl poštovním úředníkem. Matka Růžena Svatá, za svobodna Klecanská, pocházela z rodiny zednického mistra. Jarmila Svatá měla mladší sestru Věru, která se později provdala do rodiny kolínského podnikatele Mandelíka.[2] Rodina vychovávala dcery v katolickém prostředí. Jarmila jako desetileté děvče přijala svaté přijímání 15. června 1913 v chrámu sv. Víta na Zálabí v Kolíně.[3] Rodina Svatých se často stěhovala po Kolíně. V roce 1907 žili v ulici Tovární 16[4]. Poté v roce 1911 bydleli v ulici Luční 421, která byla později přejmenovaná na Hánínskou č. 421.[5] V letech 1915–1917 žili v ulici Na Palečku č. 234[6], odtud se přestěhovali do ulice Tovární třída 45[7]. Do obecné školy nastoupila 18. září 1909[8]. Od roku 1914 do roku 1917 navštěvovala měšťanskou dívčí školu v Kolíně na adrese Školská 42[8]. Prospěchově příliš nevynikala. Již v posledním ročníku měšťanské školy byla hodnocena z českého jazyka známkou 2, na obchodní akademii si v prvním pololetí, jak v ročníku prvním, tak i ve druhém, zhoršila prospěch z mateřštiny na trojku. Měla problémy s morálkou. Obvyklá známka 2 a v posledním ročníku dokonce poznámka za nedovolenou návštěvu taneční zábavy, kvůli které měla neomluvených pět hodin.[7] Po absolvování dvouleté veřejné Obchodní akademie v Kolíně nastoupila v roce 1921[9] jako bankovní úřednice.[2]
Divadelní a filmové herectví
V Kolíně hrála v ochotnickém divadle Klubu mladých[10]. Po přestěhování do Prahy v roce 1923 působila ve sboru dr. Hilara, jehož svým vzezření oslnila natolik, že ji angažoval jako elévku Národního divadla (působila zde od 6. června 1924 do 14. prosince 1926).[11] „Byla žačkou zpěvu u Iši Grégrové a Marie Hübnerové.“[12] 28. srpna 1927 byla pozvána divadlem sdružených měst východočeských a českého severu, aby vystoupila již 3. září v Poděbradech. Měla zpívat partii Traviattu, pokud by ji uměla nazpaměť, jinak by získala nejspíše podřadnější roli.[13] Zásluhou svého bratrance Karla Teiga[14] byla Jarmila u zrodu Devětsilu – „středisko tehdejších komunistických kulturních pracovníků.“ Stala se tak osobní přítelkyní J. Fučíka, S. K. Neumanna, V. Nezvala, J. Hory, K. Konráda[15] a setkala se „mj. s režiséry Emilem Františkem Burianem, Jiřím Frejkou a Jindřichem Honzlem. Hrála v jejich experimentálních inscenacích (převážně v Divadle na Slupi, malostranské Umělecké besedě a v původním Osvobozeném divadle), později působila v Divadle Vlasty Buriana.“[14] „Svou temperamentní ženskost dokázala přetvořit např. v inscenacích „Rozkošná příhoda“ (Herma), „Jan Žižka“ (Panna brněnská), „Madame Sans – Gene“ (Císařovna Marie Louisa), „Gero“ (Děvče), „Boxerský zápas“ (Tanečnice), „Cyrano z Bergeracu“ (Páže), „Klárina“ (Lea), „Nezralé ovoce“ (Françoise), „Mluvící opice“ (Artistka), „Huon z Bordeaux“ (Siréna), „Vojnarka“ (Marjánka) i „Ze života hmyzu“ (Jepice a Brouk).“[11] Své herecké umění ukázala i na prknech divadla Anny Sedláčkové, kde působila krátce, a to od roku 1943 do roku 1944. Zahrála si tu ve dvou velkých představeních, z čehož v jednom z nich účinkovala jako hlavní postava. Jednalo se o hru J. K. Tyla Tvrdohlavá žena v režii Z. J. Vyskočila.[16] Jiří Frejka Jarmile napsal: „Byl jsem překvapený z toho mála, co jsem viděl… Čekal jsem že po 11 letech bude sestup naopak zde zdá se že pauza prospěla k opravdovému výkonu. (…) Že při špatné režii a žádném vedení tohle dokážeš je zázrak.“[17] „Uplatnila se i jako filmová herečka, menší role si zahrála v předválečných filmech Psohlavci (1931), Funebrák a Sňatková kancelář (oba 1932) a v poválečném Řeka čaruje (1946), v němž hrála s Františkem Hanusem[18].“[14] K filmu „Řeka čaruje“ bylo napsáno: „Vrací se k herecké práci po odmlčení mnoha let.“[19] Film zkritizován. A. M. Brousil vytýká režisérovi Krškovi slabý dialog, nepovedený střih a to, že myslel málo výtvarně.[20] 27. března 1950 nastoupila u Československého filmu jako členka tvůrčího kolektivu. Po roce 4. srpna došlo k rozvázání pracovního poměru kvůli provedeným prověrkám tvůrčích pracovníků.[21] Spolupracovala též scenáristicky s Československým státním rozhlasem.[14]
Sňatek a literární činnost
V roce 1932 se vdala za tajemníka Svazu průmyslníků prof. Ing. Josefa Fuksu, narozeného roku 1893, který byl „autorem mnoha odborných publikací z oblasti průmyslu a obchodu“[22] Spolu žili na Praze Smíchově, „nejdřív na Václavce a potom na Zborovské ulici" 26[12]. Zde vedla literární a umělecký salon, v němž se scházely přední osobnosti české kultury, např. Karel Konrád, Václav Navrátil, Vlasta Petrovičová, Olga Srbová, Eduard Kohout a Josef Träger.[23] „Od 20. let psala povídky, satirické glosy, kursivy a fejetony do časopisů jako je A - Zet, Ahoj, České slovo, Lidové noviny, Domov a svět, Rudé právo, Svět v obrazech, Nový život aj.“[14] V roce 1932 se prosadila na trhu její prvotina, sarkastická autobiografie Andělčina kariéra.[24] Šéfredaktor Lidových novin Eduard Bass 3. prosince 1932 napsal: „Andělčina kariéra nás nesmírně pobavila a svou přirozeností má, jak jsem zpozoroval, plno čtenářů“.[25] Roku 1943 získala cenu Melantrich. Díla 113 účastníků hodnotila porota, v níž zasedli doc. dr. J. B. Čapek, B. Polan a dr. J. Träger. Umístila se na 3. místě s dílem Petr zbláznil město. Za své umístění získala 15 000 Korun. Přední příčky obsadil J. Radeš s dílem Studnice zapečetěná a I. Krahulík dílem Komu pochodeň, 4. místo získala M. Součková a její tvorba Bel canto, J. Heyduk – Ztracený kluk, J. Toman – Don Miguel z Maňary a A. Vrbová – My dva.[26]
Závěr života Jarmily Svaté
Po roce 1958[27] Jarmila Svatá žila v domku v pohraniční obci Rousínov. Zde trávila jaro a léto a sem je i zasazen děj díla To byl jeden rok, který pojednává o přátelství mezi českými a německými dětmi.[12] „Je 23. listopadu 1953. Po 8 hrozných letech se pokusím znovu psát. Budu to ještě umět? Nebo jsem nenávratně ztracena? Nevím! Bůh mi pomoc!“[28] Trpěla fobií, při čemž nemohla přejít ani silnici. Její stav byl nevypočitatelný. Měla úzkostlivé stavy z prostoru a nesnesla, seděl-li někdo za ní.[29] Sama Jarmila Svatá napsala: „Dostávám hned nervový záchvat… Málokdy vycházím ven“[30]. Po návratu z léčení umírá 29. dubna 1964 ve věku 60 let, pravděpodobně dobrovolně.[14] Otakar Štorch-Marien jako jediný napsal více o její smrti, přímo píše o otravě plynem. „V osudný den byla sama v bytě, a mezitímco se vařila voda na černou kávu, usnula. Přetékající voda uhasila plynový plamen… a osud Jarmily Svaté, provdané Fuksové, byl zpečetěn…“[31] Tato informace mi byla potvrzena i Karlem Zdeňkem Slabým během našeho rozhovoru. Na úmrtním oznámení je psané, že zemřela náhle. Loučení se zesnulou proběhlo v pondělí 4. května v 16 hodin ve velké obřadní síni krematoria Praha, Strašnice. Její sestra Věra s manželem Ervínem zůstali jejími jedinými žijícími příbuznými.[32] „Její životní osud, zejména jeho strastiplný závěr, ztvárnila Helena Hodačová v románu Zpožděný vlak do Paříže (1965).“[14]
Dílo
Její prvotina byla Andělčina kariéra. Sama o svém prvním díle napsala: „Hned moje první kniha Andělčina kariéra byla obžalobou tehdejší buržoasní třídy, ovládající kulturu a její zákulisí.“[33] V tom samém roce napsala i knihu V zajetí domova, která byla vydána až v roce 1936 v Praze. Časopisecky ji v roce 1937 v Lidových novinách vycházel román na pokračování – Sedm kamarádů slečny Vivian, který se v knižní podobě dostal na pulty knihkupectví o rok později. Během druhé světové války napsala román Petr zbláznil město (1944), který se stal ihned jejím předním dílem, a podle něho vypracovala roku 1946 filmový scénář. V roce 1963 je její nejznámější kniha přeložena do ruštiny a následně v Rusku vydána. Dílo se dočkalo roku 1958 druhého vydání, které bylo doplněno ilustracemi Heleny Zmatlíkové. Bezprostředně po válce Svatá napsala (na základě vyprávění bývalého vězně Václava Václavíka) reportáž o koncentračním táboře Mauthausen. Jedná se o dílo z roku 1945 Milenci SS smrti. Jedna z kapitol této knihy ji inspirovala k napsání dramatu Nenapravitelní, které mělo v roce 1946 premiéru i bylo vydáno. Po desetileté odmlce Jarmila uvedla na knižní trh dílo pro děti – Blaník, hora tajemná. Následují další dvě knihy pro děti, tj. To byl jeden rok (1957) a Dvanáct pohádek (1958). V roce 1959 je napsána próza Pět dnů zabývající se osudy obyvatel jednoho pražského činžáku během květnového povstání. Svatá rok před svou smrtí stihla vydat poslední knihu, kterou věnovala dětem, O náprstku, nůžkách a Drobňouskovi.[14]
Svatá roku 1945 věnovala příspěvek do sborníku In memoriam Josefa Hory. Sestavila i Zábavný kalendář na rok 1949. Napsala také doslov ke knize Vladislava Vančury Kubula a Kuba Kubikula z roku 1952, vydavatelství Osvěta. O Vančurovi napsala: „Byl tak krásný člověk, jako je krásná naše vlast.“[34]
Kulturní a politický život
Jarmila se až do úplného vyčerpání účastnila veřejného života. Pořádala kulturní besedy, přednášky aj.[14] 16. února 1943 se stala členkou Syndikátu českých spisovatelů[12], v něm setrvala až do roku 1948[35]. 1. října 1945 se stala členkou Komunistické strany československé.[35] Jarmila Svatá byla též členkou rozhlasové komise Syndikátu českých spisovatelů, aktivu komunistů spisovatelů při UV KSČ, Česko-řecké společnosti,[33] Vydavatelstva Družstevní práce v Praze[33] a Protifašistické společnosti (od 1. ledna 1946)[35], Československého svazu žen v roce 1950[35].11. března 1948 pořádala Komunistická strana Československa Soudružský večer v Národním domě na Smíchově. Během kulturní části deklamovala Jarmila Svatá přednášku na téma Politický referát. KSČ organizovala 15. března 1948, taktéž v Národním domě, Besedu žen O současných otázkách kulturně-politických, kterou vedla Jarmila Svatá společně s Karlem Konrádem.[12] S ním pořádala i 23. dubna 1949 v Domažlicích Fučíkův večer.[36] Zúčastnila se 4. až 6. března 1949 Sjezdu československých spisovatelů v budově Národního shromáždění.[37] Byla kulturní patronkou v okresech Jáchymov[38] a Nový Bor[39]. V roce 1950 se zde své funkce vzdala.[40] Ten samý rok, 27. března, přišlo z Čs. státního filmu potvrzení, že pracuje jako člen tvůrčího kolektivu u Čs. státního filmu – výroba – Praha Barrandov. O rok později (4. srpna) byl pracovní poměr rozvázán z důvodu prověrek tvůrčích pracovníků a tvůrčích kolektivů.[41] Podepsala májový manifest roku 1945 a první vydání revolučního manifestu „Kupředu, zpátky ni krok“ z února 1948. Hlásila se k prezidentu Gottwaldovi. „V závěru podotýkám, že jsem vždycky byla komunistkou, ničím jiným bych být vůbec nemohla.“[15]
Odkazy
Reference
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu farnost Kolín
- ↑ a b JOUZOVÁ, Miroslava. Jarmila Svatá. Zpravodaj města Kolína. 2014, 20(4), 16.
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, (zpracovala: Jarmila Mourková), inv. č. 176, doklady – vlastní, 1968
- ↑ knihovna Státního okresního archivu Kolín, dále jen SOkA Kolín, tisk - voličský seznam 1907 (Michael Svatý)
- ↑ SOkA Kolín, fond Základní škola Kolín IV, Prokopa Velikého 633, třídní výkaz 1914/15
- ↑ SOkA Kolín, fond Základní škola Kolín IV, Prokopa Velikého 633, třídní výkaz 1915/16 a 1916/17
- ↑ a b SOkA Kolín, fond Obchodní akademie Kolín, inv. č. 231 a 258, třídní výkaz 1917/18
- ↑ a b SOkA Kolín, fond Základní škola Kolín IV, Prokopa Velikého 633, bez inv. č.
- ↑ TYČ, Miroslav. Osobnosti kultury. Kolín: Polabský Zlatý pruh - Kulturní společnost Miroslava Benáka, 2006. ISBN 80-254-0440-4.
- ↑ Studentský Kolínský Klub Mladých Roku 1876 byl založen Studentský akademický spolek v Kolíně, jednalo se o předchůdce Klubu mladých. Zde působil Karel Leger, rodák z Kolína, který po studiích v Praze se vrátil nazpět do své domoviny. Kolínští obyvatelé se inspirovali založením Klubu mladých v Praze na podzim roku 1897. Zakladateli pražského klubu byli Jan Třebický (předseda Klubu), dr. Alois Rašín, dr. J. Kříž, Jaroslav Kvapil, Jan Kučera a Karel Mašek-Fa Presto. Působení kolínského Klubu začalo roku 1898 v Zámeckém divadle v Kolíně a jeho předsedou se stal JUC. Otto Latzel, režisérem byl Josef Suchý. Snaha vytvořit nový typ studentského spolku a střediska smíšeného studenty a bývalými studenty, který by byl mostem do života. Pražský Klub vzal pod svá ochranná křídla kolínský spolek a pomáhal během kulturních událostí. Almanach studentského kolínského Klubu mladých 1898–1923. Kolín: Studentský kolínský klub mladých, 1924, 64 s.
- ↑ a b LOPOUR, Jaroslav "krib". Jarmila Svatá. Http://www.csfd.cz/ [online]. Praha: POMO Media Group, 2010 [cit. 2017-01-05]. Dostupné z: http://www.csfd.cz/tvurce/29028-jarmila-svata/
- ↑ a b c d e LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence vlastní - korporace
- ↑ a b c d e f g h i HEMELÍKOVÁ, Blanka. Jarmila Svatá. In: Slovník české literatury po roce 1945 [online]. Praha: Ústav pro českou literaturu AV ČR, 2007 [cit. 2017-04-09]. Dostupné z: http://www.slovnikceskeliteratury.cz/showContent.jsp?docId=650&hl=svat%C3%A1+
- ↑ a b LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, doklady – vlastní
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté, inv. č. 176, výstřižky
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté, inv. č. 176
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, výstřižky, Praha 1968
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, výstřižky- Kinorevue, 21. listopadu 1945
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, výstřižky- Zemědělské noviny, A. M. Brousil, Na rozhraní
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté, korespondence vlastní - korporace
- ↑ Jarmila Svatá. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Praha: Academia, 2008, s. 430. ISBN 978-80-200-1572-3.
- ↑ KOHOUT, Eduard. Divadlo, aneb, Snář. Praha: Odeon, 1975, s. 151.
- ↑ ZAHAJSKÝ, Aleš. Kolínské pojmy: městská encyklopedie. druhý. Kolín: Aleš Zahajský, ident. č. 11292016, 2007.
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence – vlastní, Eduard Bass
- ↑ LA PNP, Osobní fond Jarmily Svaté, inv. č. 176, výstřižky – Nedělní České Slovo: Kulturní život, 14. listopadu 1943
- ↑ Jarmila Svatá. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Praha: Academia, 2008, s. 431. ISBN 978-80-200-1572-3.
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 2. část, inv. č. 963, rukopisy vlastní
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence vlastní - korporace, Čs. státní film
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176,
- ↑ ŠTORCH-MARIEN, Otakar. Sladko je žít: paměti nakladatele Aventina I ; předmluva Adolf Hoffmeister. Praha: Československý spisovatel, 1966, s. 52.
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, doklady – vlastní, úmrtní oznámení
- ↑ a b c LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, doklady - vlastní
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, tisky
- ↑ a b c d LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, doklady – vlastní, členské průkazy a legitimace
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence – korporace, Krajský sekretariát KSČ Liberec
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, doklady – vlastní, členské průkazy a legitimace
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, doklady – vlastní
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence vlastní – korporace
- ↑ LA PNP, osobní archiv Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence vlastní – korporace, Svaz československých spisovatelů, 4. května 1950
- ↑ LA PNP, osobní fond Jarmily Svaté 1. část, inv. č. 176, korespondence vlastní – korporace, Československý státní film – Praha
Externí odkazy
- Jarmila Svatá v Česko-Slovenské filmové databázi
- Jarmila Svatá v databázi Archivu Národního divadla
- Jarmila Svatá ve Slovníku české literatury po roce 1945