Jaroslav Kamper
Jaroslav Karel Kamper | |
---|---|
![]() Jaroslav Karel Kamper | |
Narození | 12. srpna 1871 Karlín Rakousko-Uhersko ![]() |
Úmrtí | 31. října 1911 (ve věku 40 let) Královské Vinohrady Rakousko-Uhersko ![]() |
Místo pohřbení | Olšanské hřbitovy |
Povolání | překladatel, novinář, recenzent, spisovatel a kulturní kritik |
Choť | Emilie, rozená Hladíková |
Příbuzní | Otakar Kamper (sourozenec) |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bc/Praha%2C_Mal%C3%A1_Strana_-_Nerudova_%28Jaroslav_Kamper%29.jpg/220px-Praha%2C_Mal%C3%A1_Strana_-_Nerudova_%28Jaroslav_Kamper%29.jpg)
Jaroslav Karel Kamper (12. srpna 1871 Karlín[1] – 31. října 1911 Královské Vinohrady[2]) byl český novinář, spisovatel, překladatel, dramaturg, literární, divadelní a výtvarný kritik. Přispíval historickými a kritickými studiemi do českých i německých periodik (Politik, Musejník, Magazin für Literatur aj.), byl redaktorem časopisů Květy a Lumír. Pořádal divadelní představení ve smíchovském divadle a v Uranii, působil jako dramaturg nově otevřeného Divadla na Vinohradech. Podílel se na činnosti literárních spolků. Projevoval nadšení pro dramatické umění a pro historii, zejména barokní památky staré Prahy. Byl oceňován pro rozsáhlou redaktorskou, přednáškovou a překladatelskou činnost; jeho dílo ale kvůli předčasnému úmrtí zůstalo z převážné části rozptýleno po časopisech.
Život
Narodil se 12. srpna 1871 v Karlíně v rodině obchodníka s uhlím Karla Kampera (* 1837) a jeho manželky Josefy, rozené Senderové. Dědeček Augustin Kamper (* 1804) byl pražský novinář.[3] Původ své rodiny považoval za holandský.[4] Vystudoval české gymnázium na Novém Městě a pražskou právnickou fakultu.[5]
Počátkem 90. let se začal věnovat žurnalistice. Poprvé na sebe upozornil referáty o české literatuře v německém časopise Magazin für Litteratur.[6] Od roku 1894 byl členem redakce pražského německého deníku Politik.[5] Roku 1902 redigoval Obzor literární a umělecký (založil Jaroslav Vlček). Po roce 1909 byl redaktorem časopisu Květy a na sklonku života krátce spoluredigoval Lumír (s Viktorem Dykem). V roce 1910 se účastnil sjezdu slovanských spisovatelů v Sofii.[7]
Byl nadšený pro umění. Zprvu se zaměřil na moderní malířství, např. díla Mánesa, Alše, Schweigra, Marolda, Jeneweina a Orlíka, později se ale jeho zájem obrátil ke starým mistrům. Nejvíce si oblíbil baroko v posledních fázích, kdy ustupovalo rokoku a empíru. Měl rád Malou Stranu, kde obdivoval historické památky a v mysli se vracel do šlechtického 18. století. Barokní a pozdně barokní osobnosti, například Václava Vavřince Reinera, Petra Brandla, ale i Jana Ferdinanda Opize a Václava Tomáška pak přiblížil čtenářům v několika studiích. Svými znalostmi přispěl i do soupisu uměleckých památek, vydávaného Českou akademií.[8]
Jeho další velkou životní láskou bylo divadlo. Věnoval se mu jako kritik, pořádal ale také představení ve smíchovském divadle a v Uranii. Po otevření Divadla na Vinohradech se stal nakrátko jeho dramaturgem.[8] Jím režírované drama Tkalci[p 1] slavilo úspěch, Kamper byl ale kvůli neshodám s vedením divadla propuštěn. Jeho přátelé (např. Hanuš Jelínek) to pokládali za křivdu;[9] vedení divadla tento krok naopak zdůvodňovalo nutností úspor po stávce (zároveň bylo propuštěno několik dalších umělců i pomocného personálu) a Kamprovými dlouhodobě neuspokojivými výsledky (liknavost při čtení a zařazování zaslaných prací do programu, opožděné dodávání vlastních překladů a nedbalost při jazykové korektuře cizích, návrhy repertoáru dodávané až na poslední chvíli a po mnoha urgencích – v důsledku čehož žilo divadlo ze dne na den bez jasného plánu).[10]
Byl rovněž veřejně činný. Pořádal přednášky, působil v Osvětovém svazu[9] a zastával funkci jednatele v Umělecké besedě. Roku 1902 se zasloužil o založení Kruhu českých spisovatelů[7] a určitou dobu byl i jeho starostou.[6]
Byl oblíbený svým srdečným a přátelským vystupováním.[9]
Dlouhodobě trpěl zdravotními obtížemi. V létě 1911 odjel na léčení do Luhačovic, úlevu mu ale nepřinesly. Zemřel po dlouhé nemoci 31. října 1911 ve svém bytě na Vinohradech.[7] Pohřben byl 2. listopadu na Olšanech po obřadu v chrámu sv. Ludmily, za účasti řady spisovatelů, novinářů, herců a dalších osobností.[9]
8. května 1932 mu Umělecká beseda odhalila pamětní desku na domě v Nerudově ulici 225, kde několik let žil. Byla vytvořena podle návrhu Josefa Weniga. Se vzpomínkovými projevy při té příležitosti vystoupili profesor Arne Novák,[p 2] Kamperův přítel a pozdější senátor Jiří Pichl a předseda Umělecké besedy František Skácelík.[11][12]
Dílo
Kamper byl především autorem řady článků a kritických studií v novinách a časopisech. Pro žurnalistiku měl předpoklady — všestranné vzdělání a široké zájmy.[13] Ovládal cizí jazyky a mohl se tak stát prostředníkem mezi domácí uměleckou scénou a zahraničím. Elegantně a bezpečně zvládal německý sloh.[8] Většina jeho článků vyšla v periodikách Politik, Květy, Rozhledy, Lumír[5] a Obzor literární a umělecký.[7]
Psal také literárně historické studie, např. o J. Zeyerovi, L. Stroupežnickém a Máchovi, zejména pro Musejník.[9] Do publikace Česká literatura XIX. století přispěl popisem prvopočátků českého divadla až po Tyla a Turinského. Věnoval se i dramatikům 60. a 80. let 19. století J. J. Kolárovi a E. Bozděchovi.[8]
Podle Arne Nováka jsou jeho články spíše skvělé improvizace než hluboké kritické studie. Poddával se prvnímu dojmu a sděloval čtenářům rozkoš z literatury, nikoliv objektivní nezaujatý odstup. V jeho dílech proto najdeme více uměleckého nadšení, než promyšlených estetických soudů nebo historických závěrů.[8]
V jeho životě a díle je patrný rozpor mezi zábavným společníkem a konzervativním novinářem. Podle Hanuše Jelínka se na stránky novin dostala jen malá část jeho literárního talentu — jeho velký smysl pro humor a satiru zůstal omezen na soukromé projevy.[9] Arne Novák u něj rovněž pozoroval konflikt snu o barokním šlechtickém světě, do kterého unikal, a současné reality.[8]
Vzhledem k předčasné smrti se mu nepodařilo shrnout své znalosti a zkušenosti do souhrnného díla. Převážná část jeho prací – fejetony, články, referáty – zůstala rozptýlena po časopisech.[8]
Knižně vyšly např.:[14]
- Ladislav Stroupežnický, jeho život a dílo (1900)
- Julius Zeyer (1901)
- Bílá láska (1904), jeho nejrozsáhlejší dílo. Jde o malebnou improvizaci, román bez děje, v němž autor líčí krásy staré Prahy. Podle A. Nováka je paradoxem, že jeho hlavní dílo náleží do žánru, pro který neměl příliš smyslu.[8]
- Václav Vavřinec Reiner (1907)
- Karel Škréta : list z dějin českého umění (1910)
- Máchovy portréty : doprovod k akvarelu Jana Zachariáše Quasta (1910)
- Procházky starou Prahou (1910)
- Petr Brandl (1911)
Překlady:[14]
- Louis Couperus: Osud (1896-7), nejvýznamnější překlad[8]
- Stendhal: Kartuziánský klášter v Parmě (s Hanušem Jelínkem, vyšlo posmrtně 1912)
Rodina
- 19. února roku 1898 se v kostele Panny Marie Sněžné v Praze oženil s Emilií, rozenou Hladíkovou (1874). Měli tři děti: prvorozený syn zemřel roku 1891, druhorozený byl Jan (* 1899), třetí dcera Blanka (* 1911).[15]
Příbuzní
- Bratr Otakar Kamper (1878–1942) byl hudební historik.[16]
- Bratr Zdeněk Kamper (1880–1965) byl autorem popularizujících uměleckohistorických příruček.[4]
- Švagr Václav Hladík (1868–1913)[p 3] byl rovněž redaktor a spisovatel.[9]
Poznámky
- ↑ Napsal Gerhart Hauptmann, přeložil Josef Krušina ze Švamberka, režie Jaroslav Kamper. Viz např. Dramatické umění. Národní listy. 1909-04-27, roč. 49, čís. 116, s. 1. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ Plné znění projevu viz NOVÁK, Arne. Duch a národ. Praha: Fr. Borový, 1936. 250 s. Dostupné online. Kapitola Jaroslav Kamper, s. 221.
- ↑ Více o něm viz Václav Hladík v databázi autorit (aut.nkp.cz)
Reference
Článek vznikl s využitím materiálů z Digitálního archivu časopisů ÚČL AV ČR, v. v. i. (http://archiv.ucl.cas.cz/) a z projektu Kramerius NK ČR (http://kramerius.nkp.cz).
- ↑ Matriční záznam o narození a křtu
- ↑ Matriční záznam o úmrtí a pohřbu
- ↑ Archiv hl. m. Prahy, Pobytová přihláška rodiny Augustina Kampera u Pražského magistrátu
- ↑ a b Lexikon české literatury. Osobnosti, díla instituce. 2./II, (H–L), editor Vladimír Forst. Academia Praha 1992, s. 646
- ↑ a b c Jaroslav Kamper zemřel. Národní listy. 1911-10-31, roč. 51, čís. 301, s. 2. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ a b Jaroslav Kamper. Zlatá Praha. 1911-11-10, roč. 29, čís. 8, s. 96. Dostupné online [cit. 2013-11-30].
- ↑ a b c d Spisovatel český Jaroslav Kamper zemřel. Národní politika. 1911-11-01, roč. 29, čís. 302, s. 5. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ a b c d e f g h i NOVÁK, Arne. Jaroslav Kamper. Národní listy. 1911-11-01, roč. 51, čís. 304, s. 1. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ a b c d e f g Pohřeb Jaroslava Kampra. Národní listy. 1911-11-03, roč. 51, čís. 304, s. 3. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ Divadlo. Národní listy. 1909-05-08, roč. 49, čís. 126, s. 3. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ Uctění památky Jaroslava Kampra. Národní listy. 1932-05-10, roč. 72, čís. 130, s. 1. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ Památce Jaroslava Kampera. Národní listy. 1932-05-07, roč. 72, čís. 127, s. 2. [Národní knihovna České republiky Dostupné online] [cit. 2013-11-30].
- ↑ DYK, Viktor. Jaroslav Kamper †. Lumír. 1911-11-20, roč. 40, čís. 2, s. 91. Dostupné online [cit. 2013-11-30].
- ↑ a b Podle seznamu prací v NK ČR, není-li uvedeno jinak.
- ↑ Archiv hl. m. Prahy, Pobytová přihláška manželů Kamperových u pražského magistrátu
- ↑ Jaroslav Kamper v Českém hudebním slovníku osob a institucí
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jaroslav Kamper na Wikimedia Commons
Autor Jaroslav Kamper ve Wikizdrojích
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Jaroslav Kamper
- Jaroslav Kamper v Lexikonu české literatury v Digitální knihovně Akademie věd ČR