Otokar Fischer
prof. PhDr. Otokar Fischer | |
---|---|
![]() | |
Narození | 20. května 1883 Kolín Rakousko-Uhersko ![]() |
Úmrtí | 12. března 1938 (ve věku 54 let) Praha Československo ![]() |
Příčina úmrtí | infarkt myokardu |
Pseudonym | Otakar Frey |
Povolání | pedagog, spisovatel |
Národnost | česká |
Alma mater | Univerzita Karlova |
Žánr | lyrická poezie |
Témata | germanistika, literární historie, divadelní kritika, divadelní teorie, dějiny divadla, literatura, překlad a školství |
Manžel(ka) | Blažena Fischerová-Boušová, Vlasta Fischerová-Vostřebalová, Blažena Fischerová-Plecháčová |
Děti | Jan Otokar, Jitka, Eva, Rut |
Příbuzní | Josef Fischer bratr, Milena Fischerová-Balcarová švagrová |
![]() | |
![]() | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/ff/Otokar_Fischer-Kol%C3%ADn.jpg/220px-Otokar_Fischer-Kol%C3%ADn.jpg)
Otokar Fischer (20. května 1883 Kolín – 12. března 1938 Praha[1][2]) byl český literární historik a profesor germanistiky na Univerzitě Karlově, divadelní kritik, teoretik a historik, překladatel, dramaturg, básník a dramatik.
Život a dílo
Narodil se v rodině Pavla Fischera a Hermíny rozené Krassové. Měl dva sourozence: Annu a Josefa.[3]
V rodném Kolíně vystudoval gymnázium a po maturitě se zapsal na Filosofickou fakultu české i německé univerzity v Praze, kde studoval germanistiku.[4] V Berlíně získal roku 1905 doktorát a nastoupil do Univerzitní knihovny v Praze. V roce 1909 se stal docentem, v roce 1917 na Karlově univerzitě v Praze mimořádným profesorem dějin německé literatury a od roku 1927 byl zde řádným profesorem. Jako odborník byl zván často do zahraničí, na vědecké kongresy a různé přednášky. Byl rozhodným antifašistou[5] a ve 30. letech se zapojil do protifašistického hnutí. Jeho literární činnost a zásluhy ve vědním oboru dějiny německé literatury byly oceněny členstvím v Královské české společnosti nauk (mimořádný člen od 7. ledna 1920) a České akademii věd a umění, jejímž řádným členem se stal 29. listopadu 1933 (mimořádným od 26. listopadu 1924).[6]
V letech 1920–1924 vyučoval také na dramatickém oddělení Konzervatoři hudby v Praze světovou literaturu dramatickou a rozbor světových dramat.[7]
Jeho celoživotním zájmem bylo divadlo. Už od roku 1907 působil jako divadelní referent v celé řadě novin a časopisů, jako byly např. Národní listy (5. 1. 1915–17. 1. 1923, s přestávkou 20. 1. 1917–21. 10. 1917),[8] Přehled, Česká revue, Cesta, Kritika, Právo lidu, Lidové noviny, Prager Presse, a po roce 1920 i krátce spoluredigoval časopis Jeviště.[9] V jedné sezoně (1911/1912) před válkou byl dramaturgem činohry Národního divadla, avšak z funkce odstoupil po devíti měsících pro zásadní programové neshody s vedením divadla. Stal se historikem prvního čtyřicetiletí Národního divadla a jako znalec této problematiky si vydobyl značnou autoritu, takže v roce 1935 po smrti K. H. Hilara byl vybrán jako jeho nástupce ve funkci šéfa činohry. Tuto funkci vykonával pak až do své smrti.[10] Jeho dramaturgickým přínosem bylo zvýšení počtu a kvality uváděné původní tvorby (např. Čapek, Konrád, Tetauer) a rozšíření výběru klasických domácích i světových autorů s díly nadčasového obsahu (např. Tyl: Kutnohorští havíři; Jirásek: Gero; Puškin: Boris Godunov, aj.). Za Fischerova vedení činohry našel široké uplatnění režisér Karel Dostal, který mu byl generačně i světonázorově nejbližším[11] a vykonával i funkci zástupce šéfa činohry, a také mladý režisér Jiří Frejka a pohostinsky přizvaný a později angažovaný režisér Aleš Podhorský z Brna.[12]
Významná byla jeho činnost překladatelská (němčina, angličtina, francouzština, vlámština, ruština a španělština).[9] Již během svého života byl považován za jednoho z nejvýznamnějších překladatelů významných děl západní literatury. Jeho jazyk se vyznačoval bohatstvím, velkolepostí, ale zároveň srozumitelností. Překládal například díla Williama Shakespeara, Rudyarda Kiplinga, Molièra, Françoise Villona, Heinricha Heina a dalších. Jeho nejvýznamnějším dílem byl překlad Goethova Fausta, tento převod je dosud považovaný za definitivní verzi tohoto klasického díla.[13].
Fischerova vlastní básnická tvorba je dnes už převážně zapomenuta.
Ze dnů hlubokého míru
A přijde chvíle, jež se bude ptát:
Cos činil, aby zadržen byl pád –
pád tvůj i lidstva, stud a katastrofa?
Čím, vyjma tebou, zvučela tvá strofa,
oč usilovals, o co vedl spor,
kam pádils na voze svých metafor,
cos odvracel a co jsi připravoval?
Jak vždycky dřív, druh druha popravoval,
ten zbude dojem z roku třicet tři.
Diskusně tyjem z dneška na zítří,
zde smyčka na krk autoru se váže,
tam kritiku se vrchnostensky káže:
„Nám tvůrcům služ a ne-li, tedy kuš!"
Tak škorpíme se dál jak věčné ženské
a všichni vedeme jak jeden muž
při černé kávě řeči kavárenské.Otokar Fischer, z Posledních básní[14]
Rodinný život
Fischer pocházel ze židovské rodiny, ale v roce 1911 se nechal pokřtít[15] a dne 29. března 1911 se oženil s Blaženou Baušovou (1888–1971, katolický sňatek), překladatelkou z němčiny. Manželství bylo rozloučeno v roce 1923.[16]
S druhou manželkou, malířkou Vlastou (roz. Vostřebalovou, 1898–1963) měli v roce 1923 syna Jana Otokara; manželství vydrželo dva roky.
Se třetí manželkou Blaženou (roz. Plecháčovou, 1902–1951), překladatelkou z němčiny, měli tři dcery: Jitku, Evu a Rut.[17]
Závěr života a úmrtí
O křehkém zdraví svědčilo, že již v únoru 1938 nastoupil jako šéf činohry Národního divadla zdravotní dovolenou.[18] Zemřel na srdeční infarkt při četbě novinové zprávy o tzv. anšlusu (anexi) Rakouska hitlerovským Německem.[19][20][21][22]
Poslední rozloučení se konalo v Národním divadle a v krematoriu ve Strašnicích.[23]
Dílo
- Přemyslovci 1918 – hra o pěti dějstvích, dostupné online
- K dramatu 1910
- Karlštejn 1916 – libreto
- Kdo s koho 1928
- Duše a slovo 1934
- Slovo a svět – Essaye 1937
Významné překlady
- kompletní překlad Villona
- Goethův Faust
- báseň Když od Rudyarda Kiplinga
- Nietzscheho dílo Tak pravil Zarathustra
Odkazy
Reference
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/38/Otokar_Fischer_by_Boettinger_1917.jpg/220px-Otokar_Fischer_by_Boettinger_1917.jpg)
- ↑ Zemřel prof. dr. O. Fischer. Večerník Národní listy. 12. 3. 1938, s. 2. Dostupné online.
- ↑ Archivní katalog. katalog.ahmp.cz [online]. [cit. 2023-01-10]. Dostupné online.
- ↑ Historický magazín: Příběh českých Židů v posledních staletích [online]. ČT24 [cit. 2009-04-18]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2010-05-13.
- ↑ Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 101
- ↑ Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 338
- ↑ Členové České akademie věd a umění 1890–1952, s. 74.
- ↑ Vlastimil Blažek: Sborník na paměť 125 let Konservatoře hudby v Praze, Vyšehrad, Praha, 1936, str. 502
- ↑ Národní listy, jubilejní sborník, Praha, 1941, str. 46
- ↑ a b Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 102
- ↑ Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 101, 102
- ↑ Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 339
- ↑ Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 340, 351
- ↑ GOETHE, Johann Wolfgang von. Stručné uvedení do Goethova Fausta. Překlad Otokar Fischer. Praha: Státní nakladatelství, 1932. Dostupné online. Úvod, charakteristika a poznámky překladatele Otokara Fischera ke Goethovu Faustovi, doprovázejí text prvního dílu.
- ↑ FISCHER, Otokar. Ze dnů hlubokého míru. Lidové noviny. 29. 07. 1948, roč. 56, čís. 175, s. 1. Dostupné online.
- ↑ DONATH, Oskar. Židé a židovství v české literatuře 19. a 20. století. Díl II, Od Jaroslava Vrchlického do doby přítomné. V Brně: Oskar Donath, 1930. 282 s. Kapitola Otokar Fischer, s. 248–258, citováno ze s. 252.
- ↑ Matrika oddaných, Praha, sv. Prokop, 1910–1914, snímek 86 [online]. Archiv hl. m. Prahy [cit. 2019-09-20]. Dostupné online.
- ↑ Antonín Dolenský: Kulturní adresář ČSR, vyd. Českolipská knih– a kamenotiskárna, Česká Lípa, 1936, str. 111
- ↑ Denní zprávy/Otokar Fischer. S. 2. Lidové noviny [online]. 1938-02-18 [cit. 2021-11-01]. S. 2. Dostupné online.
- ↑ RUTTE, Miroslav. Za básníkem – Ahasverem. S. 5. Národní listy [online]. 1938-03-13 [cit. 2021-11-01]. S. 5. Dostupné online.
- ↑ PĚKNÝ, Tomáš. Historie židů v Čechách a na Moravě. Praha: Sefer, 2001. S. 555.
- ↑ AUTORSKÝ KOLEKTIV. Čeští spisovatelé 19. a počátku 20. století. Praha: Československý spisovatel, 1982. Kapitola Otokar Fischer, s. 65.
- ↑ AUTORSKÝ KOLEKTIV. Slovník českých spisovatelů. Praha: Československý spisovatel, 1964. Kapitola Otokar Fischer, s. 98.
- ↑ Pohřeb Ot. Fischera. Lidové noviny. 17. 03. 1938, roč. 46, čís. 137, s. 4. Dostupné online.
Literatura
- Ladislav Boháč: Tisíc a jeden život, Odeon, Praha, 1981, str. 65, 123–5, 131, 133, 137, 140–143, 146
- Vlastimil Blažek: Sborník na paměť 125 let Konservatoře hudby v Praze, Vyšehrad, Praha, 1936, str. 141, 145, 502
- František Černý: Hana Kvapilová, Orbis, Praha, 1960, str. 304, 306, 311, 351
- František Černý: Kapitoly z dějin českého divadla, Academia, Praha, 2000, str. 133, 138, 191–2, 203, 208, 233, 235, 245–7, 265, 315, 329, ISBN 80-200-0782-2
- František Černý: Měnivá tvář divadla aneb Dvě století s pražskými herci, Mladá fronta, Praha, 1978, str. 158
- Antonín Dolenský: Kulturní adresář ČSR, vyd. Českolipská knih– a kamenotiskárna, Česká Lípa, 1936, str. 111
- FORST, Vladimír, ed. et al. Lexikon české literatury: osobnosti, díla, instituce. Díl 1: A–G. Praha: Academia, 1985. 900 s. Dostupné online. ISBN 80-200-0797-0. Heslo „Otokar Fischer", s. 710–713.
- Eduard Kohout: DIVADLO aneb SNÁŘ, Odeon, Praha, 1975, str. 47, 59, 61, 63, 73, 90, 92, 99, 116, 131, 142–3, 148–9, 151, 153–4, 157–8, 162
- Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 14, 18, 22, 27, 60, 67, 146, 203, 245, 338–340, 342, 351–2, 360, 362, 365, 369, 373, 375, 396, 399, 436–7, 590, 591, 593, 596, 598–606, 608–610, 614, 616, 619, 620, 657
- Kolektiv autorů: Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha, 1988, str. 101–2
- Jaroslav Kvapil: O čem vím, Orbis, Praha, 1932, str. 186
- Ladislav Pešek: Tvář bez masky, Odeon, Praha, 1977, str. 112, 116–9, 126–7, 133, 147, 152, 156, 237
- Jaroslav Seifert: Všecky krásy světa, Praha, Československý spisovatel, 1982, str. 489, 542
- ŠLECHTOVÁ, Alena; LEVORA, Josef. Členové České akademie věd a umění 1890–1952. 2. vyd. Praha: Academia, 2004. 443 s. ISBN 80-200-1066-1.
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století: I. díl: A–J. Praha; Litomyšl: Paseka; Petr Meissner, 1999. 634 s. ISBN 80-7185-245-7. S. 319–320.
- Ladislav Tunys: Hodně si pamatuju...Perličky v duši Raoula Schránila, Ametyst, Praha, 1998, str. 38, ISBN 80-85837-35-8
- Marie Valtrová – Ota Ornest: Hraje váš tatínek ještě na housle?, Primus, Praha, 1993, str. 119, 233, 342–3, ISBN 80-85625-19-9
- ŠPIRIT, Michael: Ediční poznámka, in: Otokar FISCHER, Literární studie a stati I, II, Univerzita Karlova v Praze, Filozofická fakulta, Praha 2014, 2015, ISBN 978-80-7308-535-3, ISBN 978-80-7308-536-0
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Otokar Fischer na Wikimedia Commons
Autor Otokar Fischer ve Wikizdrojích
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Otokar Fischer
- Digitalizovaná díla Otokara Fischera v Národní digitální knihovně.
- Otokar Fischer v databázi Archivu Národního divadla
- Otokar Fischer ve Filmové databázi
- Otokar Fischer v Českém hudebním slovníku osob a institucí