Semnoni
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/da/Germani_secondo_PLINIO_78_e_TACITO_98_AD.png/220px-Germani_secondo_PLINIO_78_e_TACITO_98_AD.png)
Semnoni (též Samnoni, Zemané[1]; starořecky Σέμνωνες, latinsky Semnones) byli starobylým a početným germánským kmenem Herminonů (často označovaným obecně jako Svébové), k nimž se počítali spolu s Markomany, Kvády, Hermundury a Langobardy. Přinejmenším do 3. století žili podél toku středního Labe v dnešním Braniborsku. Na západě sousedili s Cherusky, na severu s Langobardy, na východě s Vandaly a na jihu s Hermundury. Byli považováni možná za nejvýznamnější ze Svébských kmenů; podle Tacita sami sebe označovali za „nejušlechtilejší a nejstarší“ z nich (vetustissimos nobilissimosque Sueborum).[2]
Kolem roku 6 př. n. l. se Semnoni připojili k Markomanům pod vedením Marobuda. V roce 5 n. l. jsou zmiňováni jako obyvatelé Braniborské marky.[3]
V 1. století se připomíná semnonský král (řecky Σεμνόνων βασιλεύς) Masyas (Μάσυος, Masław[4]). Cassius Dio píše, že Masyas společně se svou věštkyní Gannou (Γάννα) navštívil kolem roku 90 římského císaře Domitiana, který je s poctami přijal.
Ve 3. století se Semnoni přesunuli na jih do Saska a Lužice a postupně splývali s Alamany. V 5. století odešla většina Semnonů do Francie a Hispánie a založila Svébskou říši.[5] V 6. století, za Martina z Bragy, Semnoni opustili ariánství a v Galicii založili benediktinský klášter Samos (Mosteiro de San Xulián de Samos), původně Samanos.[6]
Od 6. století na místa po Semnonech přicházeli Lužičtí Srbové (ti např. osídlili okolí Jeny) a další Slované.[7] V 7. století žily v Braniborsku již jen poslední zbytky Semnonů.[8]
Zhruba do 1. sv. války bylo zpochybňováno zařazení Semnonů ke germánským kmenům; zejména neněmečtí autoři (Kazimír Szulc,[9] Pavel Papáček aj.) je považovali za kmen slovanský. Historici se poté nicméně přiklonili k názoru Lubora Niederleho, který teorii slovanské autochtonistické školy rozporoval.[10]
Někteří historikové řadí germánské Semnony, keltské Senony a římské Diisemony do společné skupiny pohanských druidů.[11]
Lokalizace a etymologie
Ptolemaiova mapa Germánie uvádí les zvaný Semanus Silva; pravděpodobně jde o Durynský les (někteří uvažují i Krušné hory). Působiště Semnonů bylo rovněž spojováno s dnešním dolnolužickým městem Sonnewalde,[12] nebo s lesnatou oblastí mezi Saalfeldem a Saalburgem.[13] Hradiště Herthaburg na Rujáně, nedaleko Stralsundu (latinsky Sunnonia), mělo být místem, kde Semnoni uctívali bohyni Herthu (Nerthu), „Matku země“.[14] Etymologicky blízké je baltické sāmanos (močál, mech); odtud i samānius (neupravený, zarostlý člověk; srov. Seemann, šaman).[15] Název kmene Semnonů byl odvozován i z německého saemanon/sammeln (sjednotit se),[16] od semen stromů v posvátném lese,[17] od Sabinů nebo od samotných Svébů,[18] od boha Sancuse (Semo Sancus) ze starořímského náboženství,[19] a konečně i od řeky Sály.[13]
Reference
- ↑ ŠEMBERA, Alois Vojtěch. Dějiny řeči a literatury československé. [s.l.]: [s.n.], 1859. Dostupné online. S. 33.
- ↑ Tacitus. De origine et situ Germanorum. [s.l.]: [s.n.] .
- ↑ SCHMIDT, Ludwig. Allgemeine Geschichte der germanischen Völker bis zur Mitte des sechsten Jahrhunderts. Berlín: De Gruyter, 2019. Dostupné online. S. 188.
- ↑ Neue preussische Provinzial-Blätter, Svazek 72. Královec: Thomas & Oppermann, 1869. Dostupné online. S. 167.
- ↑ BERTRAM, Philipp Ernst. Einleitung in die Staatsverfassung der heutigen europäischen Reiche und Staaten. [s.l.]: [s.n.], 1770. Dostupné online. S. 181.
- ↑ Recuerdos de un viage por España: Castilla, León, Oviedo, Provincias Vascongadas, Asturias, Galicia, Navarra. [s.l.]: Establecimiento de Mellado, 1862. Dostupné online. S. 355.
- ↑ MEYNER, A. M. Geschichte der Stadt Wittenberg. [s.l.]: [s.n.], 1845. Dostupné online. S. 6.
- ↑ STING, Jan. Über 500 Jahre Adelsgeschichte im mittelalterlichen Wohnturm zu Garz. [s.l.]: [s.n.], 2021. Dostupné online. S. 6.
- ↑ Časopis Vlasteneckého spolku muzejního v Olomouci, Ročník IV.. [s.l.]: [s.n.], 1887. Dostupné online. S. 126.
- ↑ ŠIMEK, Emanuel. Velká Germanie Klaudia Ptolemaia, Svazek 2. Brno: [s.n.], 1935. Dostupné online. S. 137.
- ↑ GRUBER, Johann Gottfried. Allgemeine Encyklopädie der Wissenschaften und Künste in alphabetischer Folge. Lucern: Johann Friedrich Gleditsch, 1836. Dostupné online. S. 488.
- ↑ WILHELM, August Benedikt. Germanien und seine Bewohner, nach den Quellen dargestellt. [s.l.]: [s.n.], 1823. Dostupné online. S. 50.
- ↑ a b GMELIN, Julius. Hällische Geschichte. Geschichte der Reichsstadt Hall und ihres Gebiets nebt einem Ueberblick über die Nachbargebiete. [s.l.]: Ferdinand Steib, 1896. Dostupné online. S. 67.
- ↑ KRÖGER, Johann Christoph. Norddeutsche Freiheits- und Heldenkämpfe zur Kenntniß deutschen Lebens und zur Beförderung vaterländischen Sinnes bei Jung und Alt. Lipsko: Friedrich Brandstetter Verlag, 1854. Dostupné online. S. 232.
- ↑ OTRĘBSKI, Jan Szczepan. Gramatyka języka litewskiego: Nauka o budowie wyrazów, Díl 2.. Varšava: Państwowe Wydawnictwo Naukowe, 1956. Dostupné online. S. 81.
- ↑ ERSCH, Johann Samuel. Allgemeine Encyclopädie der Wissenschaften und Künste in alphabetischer Folge, Svazek 6. [s.l.]: Johann Friedrich Gleditsch, 1829. Dostupné online. S. 352.
- ↑ SCHMEITZNER, Ernst. Bayreuther Blätter, Svazek 13. [s.l.]: [s.n.], 1890. Dostupné online. S. 19.
- ↑ ARNOLD, Hans-Joachim. Atlantis. Spurensuche auf ungewöhnlichen Wegen. [s.l.]: [s.n.], 2022. Dostupné online. S. 214.
- ↑ OTTO, Jan. Ottův slovník naučný, Díl 22.. Praha: [s.n.], 1904. Dostupné online. S. 844–845.