Terakota
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/42/Terracotta_statuette_of_a_draped_woman_MET_DP117152.jpg/220px-Terracotta_statuette_of_a_draped_woman_MET_DP117152.jpg)
Terakota nebo také terra cotta (latinsky: „pálená hlína“) je druh původně režné tj. neglazované keramiky vysokého žáru – kameniny. Od starověku je využívána k výrobě uměleckořemeslných, dekoračních i užitkových předmětů, v novověku především potrubí vodovodů nebo obkladů staveb.
Materiál a technologie
Používá se hnědá jílovitá hlína s příměsí vápence. Výrobky dosahují vysokým žárem a dlouhým vypalováním charakteristické hnědooranžové barvy.
Historie
Starověk
Terakota byla od starověku využívána stejně jako terra sigillata ve velkých říších jak ve Středomoří (Egypt, Řecko, Etrurie), tak i na Dálném Východě (Čína, Indie) k výrobě soch a sošek, stolního a kuchyňského nádobí, cihel nebo střešní krytiny.
Nejstarší terakotové sochy bývaly po vytvoření nejprve sušeny na slunci a vypalovány v popelu otevřených ohnišť. V archaickém období antiky například prosluli Řekové z města Tanagra v Bojótii masovou produkcí vypalovaných terakotových figurek lisovaných z dřevěných forem. Figurky domácích bůžků (lárové a penáti) a technická keramika jako olejové lampičky patřily i v pozdějších obdobích antiky k nejpočetnějším výrobkům. Z klasického období antického Řecka jsou známa také velká sochařská díla, jako je Zeus unášející Ganyméda. Etruskové využívali terakotu například k externí výzdobě chrámů sochami, akrotérii nebo antefixy a k náhrobní plastice. Mezi lety 210 př. n. l. – 209 př. n. l. si dal čínský císař Čchin Š'-chuang-ti postavit armádu přes 8000 terakotových vojáků a koní, která s ním byla posléze pohřbena do jeho hrobu.
Středověk
Technologii terakoty využívali hrnčíři zejména k výrobě podlahových dlaždic, výjimečně se keramická plastika z terakoty objevuje i ve figurálním sochařství 14. století.
Renesance
Od doby renesanční se terakota vypalovala v kupolových či kuželovitých pecích při vysokých teplotách 1000 až 1200 stupňů Celsia, v současnosti v elektrických pecích. Trvanlivosti této keramiky využívali sochaři jako Donatello nebo Andrea del Verocchio.
Novověk
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4f/Bell_Edison_Telephone_Building.jpg/220px-Bell_Edison_Telephone_Building.jpg)
Obnovený zájem o antické umění ve 2. polovině 18. století vedl k vyhledávání a kopírování antických prací z terakoty i terry sigillaty. Technický rozvoj terakotu té době ve Francii a v Anglii přiblížil kvalitě porcelánu. V čele rozvoje stály nejvýznamnější manufaktury v Sevres (než přešla na výrobu porcelánu) a ve Stoke-on-Trent, kterou založil Josiah Wedgwood. Díky Wedgwoodovi se vžilo nové označení kamenina (Stoneware). K masovému využití terakoty jako obkladů i dekorace architektury dochází v období neoklasicismu v Německu, ve viktoriánském slohu v Anglii, například v Birminghamu.
Francouzský sochař Albert-Ernest Carrier-Belleuse využil terakoty k vytvoření kentaura unášejícího Hippodameiu.
Odkazy
Literatura
- SMOLÁRIKOVÁ, Květa: Egyptské terakoty. UK Praha 2010
- HIGGINS, Reynold Alleyne: Greek terracotta figures. London: Trustees of the British Museum, 1963
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu terakota na Wikimedia Commons
- Článek o využití terakot na budovách ve viktoriánském slohu (anglicky)
- Tile Heritage Foundation (anglicky)
- Friends of Terra Cotta – nezisková organizace zabývající se terakotami. (anglicky)
- Tiles and Architectural Ceramics Society (anglicky)
- Rekonstrukce původní barevnosti soch terakotové armády
-
- Terakotová výzdoba vnějšku chrámu v Kantaji
- Etruský sarkofág s manželským párem
- Muzeum přírodní historie v Londýně - typická stavba ve viktoriánském slohu.
![]() | Tento článek je příliš stručný nebo postrádá důležité informace. Pomozte Wikipedii tím, že jej vhodně rozšíříte. Nevkládejte však bez oprávnění cizí texty. |