Sotakaverit
Sotakaverit | |
---|---|
Белорусский вокзал | |
![]() | |
Ohjaaja | Andrei Smirnov |
Käsikirjoittaja | Vadim Trunin (käännä suomeksi) |
Säveltäjä | Alfred Schnittke |
Kuvaaja | Pawel Timofejewitsch Lebeschew |
Valmistustiedot | |
Valmistusmaa | Neuvostoliitto |
Tuotantoyhtiö | Mosfilm |
Kesto | 101 minuuttia |
Alkuperäiskieli | venäjä |
Aiheesta muualla | |
IMDb | |
Elonet | |
[ Muokkaa Wikidatassa ] ![]() | |
Infobox OKNimi-testi OK |
Sotakaverit (Belorusski vokzal) on Andrei Smirnovin ohjaama neuvostoliittolainen draamaelokuva vuodelta 1971.
Juoni
Neljä keski-ikäistä miestä tapaa 11 vuoden jälkeen, vuonna 1956, sodanaikaisen toverinsa hautajaisissa. Sieltä yhteinen jälleennäkeminen jatkuu iltaan meluisassa ravintolassa, josta ei edes saa votkaa ja jossa he joutuvat nuoren sukupolven ivan kohteeksi. Miehet ovat erilaisia: yksi on tiukka teknokraatti ja tehtaanjohtaja, toinen byrokraattinen kirjanpitäjä, kolmas sanomalehtitoimittaja ja kirjailija ja neljäs putkimies.[1]
Rooleissa
Aleksei Glazyrin | … | pääjohtaja Viktor Harlamov |
Anatoli Papanov | … | pääkirjanpitäjä N.Dubinski |
Jevgeni Leonov | … | viilari Ivan Prihodko |
Vsevolod Safanov | … | lehtimies Aleksei Kirjushin |
Nina Urgant | … | sairaanhoitaja Raja |
Ljubov Sokolova | … | rouva Prihodko |
Nikolai Volkov | … | |
Margarita Terehova | … | |
Raisa Kurkina | … |
Vastaanotto
Sotakaverit sai Suomessa ensi-iltansa Helsingin Capitolissa huhtikuussa 1973, ja se sai teatterikierroksellaan 3 616 katsojaa[2]. Se esitettiin Mainostelevision ohjelmistossa seuraavan vuoden helmikuussa[3]. Helsingin Sanomissa Eeva Järvenpää piti elokuvaa tunnelmaltaan lämpimämpänä kuin mitään neuvostofilmiä pitkiin aikoihin sitä ennen. Hänestä Sotakaverit on hyvin lämmin ja sydämellinen, mutta samalla ironinen ja kriittinen elokuva neuvostoelämästä ja sukupolvien välisestä kuilusta.[1]