Suomen tataarit
Suomen tataarit | |||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Финляндия татарлары Finlandiya tatarları | |||||||||||||
![]() Turkkilaiset tataarit ovat Suomen vanhin muslimiyhteisö (Tatarstanin vaihtoehtoinen lippu). | |||||||||||||
Väkiluku | 600–700 (2020) | ||||||||||||
Merkittävät asuinalueet
| |||||||||||||
Kielet | tataari, suomi | ||||||||||||
Uskonnot | sunnalainen islam | ||||||||||||
Sukulaiskansat | Volgan tataarit | ||||||||||||
Infobox OK |
Suomen tataarit (tat. Финляндия татарлары / Finlandiya tatarları, ven. Финские татары, Finskije tatary) ovat noin 600–700 hengen etninen vähemmistö, joka muodostui 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun aikana, kun Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementista lähtöisin olevat kulkukauppiaat asettuivat maahan. Tataarit kuuluvat turkkilaisiin kansoihin, harjoittavat islaminuskoa ja puhuvat äidinkielenään kiptšakkilaista tataaria.
Suomessa tataareilla on oma seurakuntansa sekä kulttuuriyhdistyksiä. Järvenpäässä on yhteisön rakentama puinen moskeija. Perinteisen kauppiasammatin lisäksi tataareja on maassa nähty muun muassa urheilijoina, yrittäjinä, taiteilijoina ja virkamiehinä. Tataarikulttuurin tunnusomainen ruokalaji on esimerkiksi pärämäç.
Tataarien identiteetti on Suomessa kokenut eri vaiheita. Alkuaikoina he paljolti yrittivät välttää termiä tataari, koska sitä pidettiin alentavana. Suomen yhteisö tunnistautui ensiksi uskontonsa kautta, ja kun Turkin tasavalta perustettiin, innostui myös kyseinen turkinsukuinen Volgan kansa kutsumaan itseänsä "turkkilaisiksi". He saivat lopulta paljon vaikutteita Turkin kulttuurista. 1970-luvulta alkaen tataari-termi alkoi taas hiljalleen vakiintua lähinnä Volgan alueelle luotujen suhteiden seurauksena. Tatarstanin johtaja Rustam Minnihanov on vieraillut yhteisön keskuudessa kahdesti.
Vaikka Suomen tataarit ovat sittemmin omaksuneet volgantataarilaiset juurensa, on heillä vielä nykypäivänäkin vahvat yhteydet Turkkiin. Tunnettuja Islam-seurakunnan tiloissa vierailleita ovat etenkin poliitikot Recep Tayyip Erdoğan ja Abdullah Gül. Nykyinen seurakunnan puheenjohtaja on Gölten Bedretdin ja imaamina toimii venäläissyntyinen Ramil Belyaev.
Tataarit ovat Suomen vanhin muslimiväestö ja heidät luokitellaan yhdeksi maan kansallisista vähemmistöistä. Ensimmäinen suomenkielinen Koraanin käännös on tataarien.
Tataarit ovat omasta mielestään säilyttäneet kulttuurinsa hyvin, mutta myös huolia sen tulevaisuudesta on ilmaistu. Tataarien ja suomalaisten välisiä seka-avioliittoja ilmeni jo ensimmäisissä polvissa, mutta pääsääntöisesti he avioituivat yhteisönsä sisällä. Liitot kantaväestön kanssa ovat sittemmin lisääntyneet.
Historia
Ensimmäiset muslimit Suomessa
Suomen maaperältä löytyi Venäjän armeijaan kuuluvia muslimeja jo varhain ennen varsinaista tataarien muuttoaaltoa. Heitä oli osallistunut tammikuussa 1557 Tallinnan piirityksen aikaan Iivana Julman kasakkajoukkoihin, johon he olivat päätyneet Kazanin kaanikunnan valloituksen jälkeen. Tataareja oli myös isovihan- ja pikkuvihan miehityksissä sekä Kustaan sodassa.[1]
Suomen suuriruhtinaskunnassa palveli 1800-luvulla Venäjän vakinaisen armeijan joukko-osastoihin kuuluvia muslimisotilaita. Kyseisistä sotilaista löytyy merkintöjä vuodesta 1836.[1] Korkea-arvoisimpia näistä olivat etenkin majuri Junis Aktšurin ja eversti Mirjakub Biktšurin[2].
Muslimisotilaiden jälkeen saapuivat hengelliset johtajat, kuten esimerkiksi Viaporin mullahina vuosina 1866–1906 toiminut Izzätulla Timergali. (Timur Galejeff).[1]
Venäjän armeijassa palvelleet sotilaat saivat uskonnosta riippumatta palveluksesta vapauduttua jäädä Suomeen. Näin paljolti saikin alkunsa maan juutalaisyhteisö, mutta tataarisotilaiden jälkeläisiä ei oletettavasti maaperältä löytynyt. Sen sijaan pysyvästi he tulivat kiertelevinä kauppiaina.[1]
Kauppiaiden muuttoaalto
- Katso myös: Luettelo Suomeen saapuneiden tataarien nimistä
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/90/Tatars_in_Helsinki_1920.jpg/250px-Tatars_in_Helsinki_1920.jpg)
Tataarien asettuminen Suomeen tapahtui 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun välisenä aikana. Perimätiedon mukaan ensimmäisten joukossa oli Hasan Hamidullan isoisä Hamidulla Muhammed-Rahim, joka saapui Pietarista Viipuriin vuonna 1868. Myös Samaletdin Yusuf ja Alautdin Salavat on nimetty aikaisimpiin tataarikauppiaisiin maassa. Viimeinen tataarien muuttoaalto oli 1920-luvulla, jolloin he järjestivät perheitään maahan.[3][4]
Kyseiset kauppiaat olivat pääasiassa Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementin Sergatšin kihlakunnan kylien misäärejä.[3] Misäärit ovat Kazanin tataarien rinnalla toinen Volgan tataarien pääryhmä.[5] Suomeen saapuneista tataareista yli puolet muutti yhdestä ainoasta kylästä (Aktuk) ja lähes kaikki muut sen lähiympäristöstä.[6] Samoina aikoina tuli myös joitain yksittäisiä muita "turkkilaisia", kuten uzbekkeja ja kazakkeja.[7] He kuitenkin sulautuivat pian joko misääri- tai kantaväestöön.[8] Kotiseuduillaan misääritataarit toimivat kesäisin maanviljelijöinä. Toimeentulon ollessa niukkaa muina aikoina he hankkivat lisätienestiä kauppiaina ja myivät lähinnä kankaita, turkiksia, vaatteita ja saippuaa.[9] Kauppamatkat ulottuivat aluksi Pietariin, lopulta myös Suomeen.[10]
Ensi alkuun Suomi oli kyseisille misääreille vain uusi alue, jossa tehdä kauppaa. 1880-luvun alussa heitä nähtiin maassa jo useita kymmeniä kerrallaan parin kuukauden jaksoissa. Kauppamatkat olivat alkaneet muodostua säännöllisiksi Riihimäen rautatien valmistuttua vuosia aikaisemmin, ja kun vuonna 1891 radat ulottuivat jo muun muassa Ouluun asti, alkoi sinne ja Kemiin ilmestyä tataarikauppiaita. Aluksi he palasivat kotikyliinsä ansaittuaan tarpeeksi, mutta kun kävi ilmi, että Suomessa oli tarjolla paremmat elinkeino-olot, tataarit alkoivat asettua maahan pysyvämmin. Suomalaisten suhteellisen hyvä vastaanotto vaikutti myös asiaan. Monet Suomeen saapuneet tataarit asettuivat aluksi Viipuriin, mutta kaupungin Neuvostoliittoon liittämisen jälkeen he muuttivat pääsääntöisesti Helsinkiin, Turkuun ja Tampereelle, jossa tataareja asui jo entuudestaan.[7][11]
![ymär abdrahim](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/47/Ym%C3%A4r_Abdrahimin_kangas-_ja_lyhyttavarakauppa%2C_Iso_Roobertinkatu_28.jpg/200px-Ym%C3%A4r_Abdrahimin_kangas-_ja_lyhyttavarakauppa%2C_Iso_Roobertinkatu_28.jpg)
Tataarien maassa harjoittama kulku- ja torikauppa muuttui pian hallikaupaksi. Useat heistä olivat aluksi asettuneet esimerkiksi Viipurin Repolan kauppahalliin, jossa he myivät puuvillatuotteita, silkkikankaita, mattoja sekä turkiksia. Myös muun muassa Terijoki oli ennen neuvostoaikaa tärkeä kaupankäyntipaikka. Tampereella puolestaan kangaskauppa oli pääasiallinen tulolähde. Monet tataarit perustivat oman liikkeen.[12]
Perheiden järjestäminen maahan
Venäjän 1917 vallankumouksen jälkeen iso osa Suomeen asettuneista tataarikauppiaista alkoi järjestää perheitään maahan.[7] Tämä kuitenkin onnistui yleensä vasta vuodesta 1921 eteenpäin, koska Venäjän ja Suomen raja oli enimmäkseen kiinni Tarton rauhaan saakka. Itsenäiseen Suomeen muuttoa havittelevien tataarien piti anoa viisumia Moskovan tai Pietarin edustustoista. Apua saatiin muun muassa professori Yrjö Jahnssonilta, jolla oli hyödyllisiä suhteita.[13] Perheenjäsenten muuttoaalto Suomeen oli mahdollista käytännössä vuoteen 1929 saakka. Tämän jälkeen heitä tuli joko laittomasti tai suuria lunnaita vastaan.[14]
Suomen kansalaisuus
Suomen itsenäistyttyä monet maassa oleilleet tataarit pyrkivät hankkimaan kansalaisuuden. Silti vielä vuonna 1939 noin puolet heistä oleskeli maassa Nansen-passilla. Tähän vaikutti muun muassa se, että Suomen valtio vaati heitä todistamaan vähintään viiden vuoden mittaisen yhtäjaksoisen maassa olon sekä todistamaan pystyvänsä elättämään itsensä ja perheensä. Niiden todistaminen helpottui vasta toisen maailmansodan jälkeen. Ensimmäisenä tataarina Suomen kansalaisuuden sai Sadik Ainetdin vuonna 1919. Hänen passinsa on Kansallisarkistossa.[15]
Sota-aika
Sotavangit
Talvisodan jälkeen vuonna 1940 Turun keskusvankilassa oli huhtikuussa kaikkiaan 367 venäläistä sotavankia, joiden joukossa myös tataareja. Vapauduttuaan tiettävästi neljä näistä, Ibrahim Rahman, Halidulla Utarbai, Zekeriye Abdulla ja Salih Zahidulla, liittyivät tataarien seurakuntaan, mutta vuosikymmenen loppuun mennessä he eivät olleet enää Suomessa. Valtiollinen poliisi etsintäkuulutti useita muslimisotilaita, jotka jättivät palaamatta Neuvostoliittoon. Suomeen oli myös sodan aikana joutunut ja lopulta oleskeluluvan saanut 74 ”Itä-Karjalan turkkilaista”, joista 36 oli lapsia. Kokonaisuudessaan joka kolmas Suomen jatkosodassa valtaamilla alueilla tavattu muslimi sai oleskeluluvan.[16]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/10/Tatars_in_Tampere_1944.jpg/200px-Tatars_in_Tampere_1944.jpg)
Suurin osa kuitenkin palasi ”vapaaehtoisesti mutta vastentahtoisesti” Neuvostoliittoon tammikuussa vuonna 1945. Harvoja Suomeen jääneitä oli avaarilainen Halid Hamido, joka sodan aikana oli mennyt naimisiin suomalaisen naisen kanssa ja kääntynyt kristinuskoon. Suomessa oleskelleita heimonveljiään työllistivät Samaletdinin ja Ainetdinin suvut, Ymär Sali, Zuhur Tahir, Ibrahim Hamidulla, Ibrahim Arifulla sekä itse hiljattain maahan paenneet kazakki Ömmet Kenschahmet ja lezgi Velibek Alibek. Lähes kolmekymmentä niin sanottua sotasiirtolaista oli ollut Helsingin tataariseurakunnan ”hoidossa ja valvonnassa” helmikuusta 1942 alkaen. Kazanilainen sotavanki, opettaja Mahmut Rahim johti Tampereen seurakunnan rukouksia vuosina 1942–1944.[16]
Tataareja Virosta
Vuosisadan vaihteessa asui Virossa viisi tataariperhettä. 1920-luvulla heitä kertyi lisää Tallinnaan, Narvaan, Jõhviin ja Rakvereen, kunnes määrä oli lopulta noin 200–300 tataaria. Monet tulivat vuoden 1943 lopulla sieltä moottorivenekyydeillä Suomeen. He ilmoittautuivat poliittisiksi pakolaisiksi ja osa tavoitteli pääsyä Suomen sotajoukkoihin, johon pääsi lopulta kolme Viron tataaria: Ibrahim Zarip, Ahmed Haerdinov ja Rafik Moks. Matruusiksi Turun laivastoasemalle hyväksytty Zarip jätti palaamatta iltalomaltaan ja löytyi myöhemmin New Yorkista. Haerdinov siirtyi Ruotsiin palveluksensa jälkeen, Moks puolestaan Kanadaan. Oleskeluluvan sai maassa kuusi Viron tataaria perheineen. Kansalaisuuden aikanaan sai kaksi perhettä. Heidän suosittelijoinaan toimi Samaletdin-suku, imaami Weli-Ahmed Hakim ja kauppias Ymär Abdrahim.[17][18]
Pakkopalautusten pelossa ja Suomen epävarmojen olosuhteiden vuoksi monet Suomeen tulleet Viron tataarit jatkoivat matkaa Ruotsiin ja etenkin Suur-Tukholman alueelle. Ennen heidän tuloansa ei Ruotsissa tiedetä asuneen aikaisemmin kuin yksi tataari, nahkuri Ibrahim Umarkajeff. Ruotsiin asettuneet tataarit perustivat vuonna 1949 yhdistyksen, jonka nimi oli aluksi Turk-Islam Föreningen i Sverige för Religion och Kultur (’Ruotsin turkkilais-islamilainen uskonto- ja kulttuuriyhdistys’), myöhemmin lyhyemmin Islam Församlingen i Sverige (’Ruotsin islamilainen seurakunta’). Yhdistys ylläpiti hautausmaata Tukholman eteläosassa. Tataarit menettivät islamilaisessa yhdistyksessään sen enemmistön 1960–1970-luvuilla. Maassa laskettiin olevan 1980-luvulla noin 50 ”täysveristä” ja 30 ”puoliveristä” tataaria. Tataarinainen Didar Samaletdin perusti miehensä kanssa vuonna 1983 Södermalmille ravintolan nimeltään Djingis Khan.[17][18]
Tataarit Suomen sotilaina
- Pääartikkeli: Tataarit Suomen sotilaina
Tataarien sotamuistomerkki Helsingin islamilaisella hautausmaalla.
Suomen tataariyhteisön jäseniä osallistui talvi- ja jatkosotaan yhteensä 156 henkeä. Kymmenen heistä kaatui rintamalla ja 26 haavoittui. Haavoittuneista 7 vammautui pysyvästi.[19] Lottina työskenteli sotien aikana 21 tataarinaista. Kaatuneet sotilaat ikuistettiin tataarien seurakunnan talon seinään kiinnitettyyn muistolaattaan vuonna 1987. Sodassa kaatuneita on muistettu myös Helsingin islamilaisella hautausmaalla.[20]
Tataareja hyödynnettiin etenkin propagandan ja sotavankihuollon kaltaisissa erityistehtävissä venäjänkielentaidonsa vuoksi. Vuonna 2019 elossa oli tataariveteraaneista yhdeksän.[21]
"Islamilaisiin sotilaisiin" kuului yksi Kazakstanista (korpraali Ismirza Osman) ja Turkista (suojeluskuntasotamies Osman Ali Soukkan). Joitain Narvan tataaripakolaisia otti myös osaa.[22]
Neuvostoliiton puolella taistelleita Nižni Novgorodin alueen misääritataareja menehtyi sodassa noin 6,700 henkeä. Tunnetuimpiin näistä kuuluu tykkimies-kersantti Sadyk Abelhanov ja pioneeripataljoonan komentaja, kersantti Alam Aisin.[23][24]
Yhteydet kotiin
1900-luvun alkuun mennessä Leningradiin oli muodostunut paljolti Nižni Novgorodin alueen misääreistä koostuva yhteisö. Osa heistä saapui Suomeen ja osa jäivät kaupunkiin. Tataarit Suomessa pitivät yhteyksiä heidän ja kotikyliensä sukulaisten kanssa tiettävästi aina 1930-luvulle, liikkuen rajan yli laittomasti 1920-luvun ajan. Yhteydet lopulta katkesivat kiristyneen rajavalvonnan seurauksena. Tätä ennen he olivat myös avustaneet kaupungin misäärejä lähettämällä heille rahaa kuriirin kautta; esimerkiksi Ymär Sali, Zinnetullah Ahsen Böre ja Camaletdinin veljekset. Henkilökohtaisesti avustettiin etenkin teologi Musa Bigieviä. Hänen joutuessa pidätetyksi Moskovassa lähetti Suomen yhteisö vuonna 1923 Turkin hallinnolle kirjeen pyytäen apua hänen vapautuksessa ja vuonna 1930 oli myös pyrkimys saada hänet maahan.[25]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8b/Letfulla_Sharipzhanov.jpg/200px-Letfulla_Sharipzhanov.jpg)
Rajan yli matkaamisien ja siirrettyjen rahasummien vuoksi Neuvostoliiton puolelle jääneitä tataareita syytettiin ajoittain "vakoilusta Suomen hyväksi", ja osa heistä teloitettiin tämän vuoksi. Näihin kuuluu muun muassa Letfulla Sharipzhanov, Aktukin kylän mullah, entinen Tsaarin armeijan nuorempi aliupseeri. Hän kävi 1920-luvulla useasti Suomessa tapaamassa sukulaisiaan. Vuonna 1937 hänet teloitettiin ampumalla. Sharipzhanov rehabilitoitiin vuonna 1989.[26][27]
1950-luvun puolivälissä avautunut kirjeenvaihto ja matkustaminen Neuvostoliiton puolelle mahdollisti katkenneiden yhteyksien uudelleenluomisen, joskin vasta 1960–1970-lukujen taitteessa alkoivat vahvistua kontaktit Tatarstanin päkaupunkiin Kazaniin heidän saadessaan tataarilaisia vieraita rajan toiselta puolen. Baškiirilaisia taiteilijoita he saivat vieraakseen vuonna 1967, hieman ennen kazanilaisia. Kotikylissään he pääsivät käymään 1900-luvun loppupuolella.[25][28]
Tataarit Berliinissä
Berliini toimi monille tataareille ja muille turkkilaisille maanpakolaisille 1900-luvun alkupuolella omanlaisena kohtaamispaikkana. Tästä oli tietoinen myös Venäjän valtion yhteinen poliittinen osasto, eli OGPU; ”Kazanin, Pietarin ja Suomen muslimit ylläpitävät hyvin aktiivisia kontakteja Berliiniin, jonne tällä hetkellä kokoontuu ulkomaalaisten tataarien vastavallankumouksen kerma”. Professori Yrjö Jahnsson kävi Berliinissä tapaamassa baškiirilaista aktivistia Zeki Velidiä vuonna 1925. Hänen mukaansa Jahnssonin pyrkimys oli ”yhdistää suomalaiset ja venäläisten vangitsemat aasialaiset kansakunnat Venäjän siirtomaaintressejä vastaan”. Vuotta aikaisemmin Velidiä ja kaupungissa oleskelevaa tataariaktivistia Ayaz İshakia olivat käyneet Suomesta tapaamassa tataarit Zinnetullah Ahsen ja Imad Samaletdin, jotka kertoivat Koraanin suomennoshankkeesta.[29]
Myös nuoria muslimiemigrantteja lähti opiskelemaan Berliiniin. Teologi Alimcan Idrisin johdolla sinne oli perustettu vuonna 1918 ”Venäläis-muslimiopiskelijoiden avustusseura”, jonka tarkoitus oli auttaa opiskelijoita ylläpitämään yhteydet kotimaahansa ja tuoda uusia opiskelijoita kaupunkiin. Vuoden 1972 haastattelussa sosiologi Pertti Raution kanssa tataaripariskunta Semiulla ja Mahruse Wafin, jotka itse olivat opiskelleet Berliinissä, kuvailivat tataarien opiskelua Saksassa muun muassa seuraavasti: ”Monista heistä tuli tiedemiehiä, Istanbulin ja Ankaran yliopistoihin opettajia. Suurin osa turkologeja. Sit oli lääkäreitä, kemistejä, kauppakorkeakoulun käyneitä ja nämä saivat Turkissa opintoa vastaavat paikat ja yleensä ne olivat professoreita siellä.”[29]
Järjestäytyminen maassa
Uskonnolliset yhdistykset
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d8/Tatars_in_Finland_1917.jpg/250px-Tatars_in_Finland_1917.jpg)
Vuonna 1915 perustettu Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura oli ensimmäinen Suomessa rekisteröity tataariyhdistys ja samalla myös maan ensimmäinen islaminuskoisia edustanut yhdistys. Uskonnonvapauslaki tuli voimaan 1922, ja tataarit perustivat Suomen muhamettilaisen seurakunnan vuonna 1925. Suomesta tuli täten ensimmäinen länsimaa, jossa muslimit saivat virallisen tunnustuksen. Vihkimisoikeuden tataarit saivat kuitenkin vasta vuonna 1932, koska Turun arkkihiippakunnan tuomiokapituli oli kyseiset anomukset aikaisemmin hylännyt. Syynä oli moniavioisuuden pelko, vaikka sitä ei tataarien keskuudessa harjoitettu. ”Muslimien” ja ”islamilaisten” sijaan Suomessa oli tuohon aikaan tapana puhua ”muhamettilaisista” ja ”musulmaaneista”. Vuodesta 1963 seurakunta on toiminut nimellä Suomen Islam-seurakunta.[30]
Myös muualla Suomessa kokoonnuttiin uskonnollisissa merkeissä. Vuonna 1942 perustettiin Tampereen Islamilainen Seurakunta,[31] ja Järvenpäähän valmistui samana vuonna puinen moskeija.[32]
Tataariyhteisöstä tehtiin ensimmäinen pyhiinvaellusmatka Mekkaan vuonna 1931. Aikaisemmin, vuonna 1925, muutama yhteisön jäsen oli yrittänyt samaa, mutta tietämättömistä syistä se epäonnistui. Imaami Weli-Ahmed Hakim suoritti pyhiinvaelluksen ennen Suomeen tuloaan vuonna 1907.[33]
Kulttuuriyhdistykset
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/24/Tatar_school_children_in_Helsinki.jpg/200px-Tatar_school_children_in_Helsinki.jpg)
Kulttuurinsa turvaamiseksi ja edistämiseksi tataarit perustivat yhdistyksiä eri kaupunkeihin. Muun muassa vuonna 1935 perustettiin sekä Helsingissä toimiva Suomen turkkilaisten seura että Tampereen Turkkilainen Yhdistys, ja kaksi vuotta myöhemmin Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys.[34] Järjestöt ovat pääsääntöisesti keskittyneet kielen opetukseen, kulttuuritapahtumien järjestämiseen ja julkaisutoimintaan.[35] Myös tataarien seurakunta on järjestänyt kielikursseja ja vuosina 1948-1969 Helsingissä toimi tataarien oma koulu, ”turkkilainen kansakoulu”.(Türk Halık Mektebi).[36][37]
Identiteetti
Suomen tataarit ovat aina olleet tiivis ja paljolti toisensa tunteva yhteisö, jonka juuret johtavat pitkälti samoille alueille. Silti heidän keskuudessaan on käyty kiistoja identiteetin määrittelystä, etenkin 1900-luvun aikana.[38]
Tausta
- Katso myös: Tataari (nimitys)
Kielitieteilijä Martti Räsänen kirjoitti vuonna 1941: "Suomen turkkilaiset tunnetaan tavallisimmin nimellä tataarit, mutta jotkut asianomaiset pitävät sanaa häväistysnimenä, kuten sanaa ryssä venäläisistä puhuttaessa. Volgan turkkilaisilla ei ole omaperäistä nimeä. Suurin osa heistä nimittää itseänsä musulmaneiksi".[39]
Volga-Uralin tataarien katsotaan enimmäkseen polveutuvan kiptšak-turkkilaisista, jotka Kultaisen ordan aikaan tunnettiin tataareina. Nimitys on lopulta muihinkin kansoihin ulottunut yleistermi, joskin vain volgalaisia kutsutaan nykyään yksinkertaisesti "tataareiksi". Niin ordan- kuin Venäjän vallan aikaan, väestö ei tiettävästi itse käyttänyt nimitystä, vaan tunnistautui oman asuinalueensa nimellä ("kazanilainen"), ja usein yleisesti muslimina. Nimitys kuitenkin jäi kyseisille turkinkielisille muslimeille, ja Venäjällä siitä muodostui omanlainen haukkumanimitys, koska se yhdisti heidät sen valtion "vanhoihin vihollisiin", eli Tšingis-kaanin mongolitataareihin. Täten historioitsijat alkoivat painottaa ordaa edeltävien väestöjen-, etenkin Volgan Bulgarian merkitystä heidän etnogeneesissä.[40][41][42]
Tataarien historia jakaa mielipidettä edelleen, mutta yhteisymmärrystä luo kasvavissa määrin se, että Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan suhde heidän muodostumiselle kansana pitäisi nähdä symbioottisena eikä vastakkaisena.[43]
Turkkilaisuus
- Katso myös: Turkkilainen (nimitys)
Jo 1700–1800-luvuilla julkaistiin teoksia, mitkä pohtivat eri hallintojen alaisena elävien turkkilaisten väestöjen asemaa. Tultaessa 1900–luvulle, aiheesta tuli entistä enemmän ajankohtaista. Merkittävänä teoksena pidetään krimintataarilaisen intellektuellin İsmail Gasprinskin sanomalehteä Tercüman, joka esitti kaikkien turkkilaisten kansojen kuuluvan "samaan perheeseen". Tämä liikehdintä tunnetaan panturkkilaisuuden nimellä.[44]
Suomessa tataarien "turkkilaisuus" nousi pintaan huomattavasti, kun Turkki, "kaikkien turkkilaisten kansallisuuskeskus" perustettiin. Vuonna 1932 lehti Uusi Suomi julkaisi artikkelin, missä kuvailtiin turkkilaisia kansoja "yhteisen suurheimon pirstaleiksi, jotka jokseenkin vaikeuksitta ymmärtävät toinen toisiaan".[45]
Vuoden 1933 tekstissään "Idel-Ural: Piirteitä Volgan turkkilaisten vapaustaisteluista", Ibrahim Arifulla kirjoittaa muun muassa seuraavasti: "Tämä kirjoitus esittelee Volgan ja Uralin välillä asuvan turkkilaisen kansan historiaa, jota meillä arkikielessä venäläisen haukkumanimen mukaan sanotaan tattareiksi". Kun Arifulla mainitsee muinaisia turkkilaisia kansoja, kuten bulgaarit ja kasaarit, hän tyylittää ne seuraavasti; "bulgaarit (turkkilaiset)".."kasaarit (turkkilaiset)".[46]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7d/Finnish_Tatars_1933.jpg/250px-Finnish_Tatars_1933.jpg)
Vuosisadan vaihteessa suomentataarit tunnistivat itsensä lähinnä uskontonsa kautta (muhamettilainen / musulmaani, möselman[48]). Kun Turkin tasavalta perustettiin (1923), muodostui siitä omanlainen identiteetin kiinnekohta kyseiselle turkinsukuiselle Volgan kansalle. He alkoivat ensisijaisesti kutsumaan itseänsä "turkkilaisiksi", ja ajattelivat olevansa "pohjoisen turkkilaisia" (Şimal Türkleri[49]). Vuoden 1936 Seura-lehden artikkelissa helsinkiläinen Sadri Arifullen kuvailee yhteisöään "kiptšak-turkkilaisina"[50]. Yleisradion haastattelussa vuonna 1955 liikemies Osman Ali toteaa olevansa "toisen polven turkkilainen Suomessa". Vaihtoehtoinen termi oli myös "turkkilais-tataari", mitä Turkin turkkilaiset lähteet käyttävät edelleen Suomen tataareista (Türk-Tatar, Finlandiya Tatar-Türkleri[51][52]).[53][54][55]
Tataaririttäjä Zinnetullah Ahsen Börestä tuli Turkin kansalainen toivoen samalla, että muutkin liittyisivät ”suurturkkilaiseen kansaan”. Kaikki eivät kuitenkaan innostuneet yhtä paljon ”Turkin turkkilaisuudesta”. Osa heistä pysyi edelleen toiveikkaana, että heimonveljet Venäjällä saisivat perustettua oman itsenäisen valtion, jota oli hetkellisesti edustanut Idel-Ural (1918). Kiinnostus oli lähtenyt liikkeelle maassa vierailleista hankkeen johtavista henkilöistä sekä suomalaisista aktivisteista, jotka olivat perehtyneet turkkilaisiin kansoihin ja reunavaltiopolitiikkaan. Tataariaktivistit Sarif Daher ja Hasan Kanykoff olivat mukana perustamassa Etuvartiokansojen klubia, jonka tarkoitus oli auttaa Venäjän vähemmistökansoja ja luoda heidän ja Suomen välillä yhteistyötä.[56][57][58][59]
Tataariväestöjen nimellinen yhdistäminen "turkkilaisuuteen" ei ollut kuitenkaan täysin uusi asia. Vuonna 1832 englantilainen kielitieteilijä Arthur Lumley Davids kirjoitti, että turkkilaisia kansoja pitäisi yksinkertaisesti kutsua turkkilaisiksi, eikä tataareiksi.[44] Israelilaisen historioitsijan David Ayalonin mukaan "tataaria alettiin käyttää synonyyminä turkkilaiselle, koska mongolien armeija koostui pääasiassa turkkilaisista"[60]. Bysanttilaisissa lähteissä Kasaarien kaanikunnasta käytetään nimeä "itäinen Turkki" ja kiptšakkien asuttama Mamelukkien valtakunta oli arabialaisittain muun muassa nimellä "Turkin valtio" (al-Dawla al-Turkiyya).[61][62] Keski-aikaiset islamilaiset historioitsijat kutsuvat mongolitataareja usein myös turkkilaisiksi.[60]
Vaikutus kulttuuriin
Atatürkin reformien perässä tataariyhteisö korvasi arabialaiset aakkoset latinalaisilla, joskin osa vastusti muutosta ja jatkoi mielummin vanhalla kirjaimistolla. Turkin kieltä pidettiin yhteisön keskuudessa omanlaisena sivistyskielenä ja se vaikutti myös heidän omaan turkkilaiseen kieleen. Esimerkiksi henkilönimissä tataareille tuttu ä-äänne merkittiin usein turkin tapaan e-kirjaimella. Tätä ennen ainakin jotkut nimistä olivat ehtineet olla jo käytössä ä-kirjaimen kanssa Suomessa, kunnes lopulta vuonna 1957 tataariseurakunnan toimesta ne ilmoitettiin väestörekisteriin turkin oikeinkirjoituksen mukaisesti, eli E:llä. (Ahsän → Ahsen, Sämiulla → Semiulla).[63][64][65][66][67][68]
Tataarin kieleen viitattiin usein yhtenä "turkin murteena".[69] Zinnetullah Ahsen Böre muun muassa kirjoitti vuonna 1945, että "maailmassa on vain yksi turkkilainen kieli; ulkomaiset tutkijat, jotka jakavat murteemme eri kieliin ovat haitallisia ja niihin tulee suhtautua ankaran kielteisesti".[70]
Nykypäivä
Nykyisin tataari-nimitys on vakiintunut kyseisille volgalaisille, niin Suomessa kuin Venäjän puolella. Turkin vaikutuksen aikakauden jälkeen Suomessa alkoi syntyä uusi yhteys "tataarilaisiin juuriin", kun Tatarstanista saapui ensimmäisiä vierailijoita 1960–1970-lukujen taitteessa. Suomen yhteisö itsekin pääsi matkaamaan Kazaniin ja hieman myöhemmin myös esivanhempiensa synnyinalueille.[71][64] Vuonna 1974 yhteisö itse tunnistautui julkisesti tataareiksi kun Järvenpäässä järjestettiin "tataarikulttuurin päivät".[72] Termin uudelleen käyttöönotto aiheutti kuitenkin vahvoja erimielisyyksiä; tataariin viitattiin edelleen venäläisenä haukkumanimenä.[73]
Tataarien vastaanotto Suomessa
Ajoittain Suomeen tulleita tataarikauppiaita syytettiin verojen välttelystä ja kaupan harjoittamisesta ilman lupia. Suhtautumisen koettiin kokonaisuudessaan kuitenkin olevan myönteisempää kuin Venäjällä, mikä lienee yksi syy maahan asettumiselle.[74] Suomen viranomaisten mukaan suurimmalla osalla kauppiaista motiivi maahan tuloon ei ollut Venäjällä koettu syrjintä vaan ilmeisesti paremman elintason tavoittelu.[75] Tarkoituksena alkuun oli yleensä palata takaisin kotiin tienattuaan tarpeeksi.[76]
Tataariemigrantteihin ei kohdistunut tiettävästi juurikaan ennakkoluuloja heidän islamilaisuuden vuoksi, vaan keskittyi se lähinnä heidän taustaan Venäjällä. Ajoittain tataarit joutuivat ”kommunistivakoojan” epäilyjen kohteeksi. Nämä olivat yleensä perättömiä syytöksiä ja perustuivat jonkun yksittäisen tataarin väitettyihin ”bolševikkimyönteisiin” mielipiteisiin, jotka eivät lopulta johtaneet mihinkään.[77] He myös saivat luottamusta lainvalvojien tahoilta, sillä heidän keskuudessa oli suomalaisten yliopistoihmisten ja aktivistien kanssa hyvissä väleissä olevia ja yhdessä työskenteleviä. Tästä selkeänä esimerkkinä Hasan Kanykoff.[78]
Myöhempien tataarisukupolvien yksittäisten haastattelujen perusteella Suomessa ei juurikaan ole syrjintää esiintynyt ajoittaisten "tattari" -nimittelyjen lisäksi. Kyseinen kutsumanimi, joka erehdyttävästi on myös romaneista käytetty nimitys, johti kuitenkin vuonna 1961 välikohtaukseen, minkä seurauksena kaksi tataaria joutui vankilaan ja kolmas vahingonkorvausten maksuun. Kolmikko pahoinpiteli erään metalliliikkeen harjoittajan vahingoittaen tämän näköä pysyvästi. Mies oli väitetysti haukkunut heitä "tattareiksi" helsinkiläisessä ravintolassa vappuyönä. Pahoinpitelijät yhdessä joutuivat maksamaan uhrille kokonaisuudessaan 1 105 000 markkaa.[79][80][81]
Tataareihin kohdistuneita välikohtauksia on vuonna 1942 tapahtunut tappo, jossa rintamalta lomalla oleva sotamies Siadetdin Samlihan ammuttiin hänen kävellessä ystävänsä kanssa ilta-aikaan Helsingissä puhuen äidinkieltään. Motiiviksi epäiltiin ampujan luulleen häntä desantiksi. Tekijää ei tavoitettu.[82] Tampereella puolestaan 1990-luvun alussa heitettiin palopommi tataarikotiin.[79]
Poliittiset pakolaiset tataarien keskuudessa
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/73/M%C9%99h%C9%99mm%C9%99d_%C6%8Fmin_R%C9%99sulzad%C9%99_v%C9%99_dostlar%C4%B1_%281922%29.jpg/200px-M%C9%99h%C9%99mm%C9%99d_%C6%8Fmin_R%C9%99sulzad%C9%99_v%C9%99_dostlar%C4%B1_%281922%29.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ad/Sadri_Maksudi_Finland.jpg/200px-Sadri_Maksudi_Finland.jpg)
Idel-Ural -valtion itsenäisyyshaaveiden kariuduttua vuonna 1918 alkoi Suomeen tulla hankkeen johtajia poliittisina pakolaisina. He olivat Yusuf Akçura, Ayaz İshaki, Musa Bigiev, Zeki Velidi, Sadri Maksudi, Alimcan Idris, Abdullah Battal ja Pietarin entinen imaami Lutfi Ishaki. Idris ja Battal jäivät Suomeen pitemmäksi aikaa. He toimivat yhteisön opettajina ja kulttuurivaikuttajina, mutta muut jatkoivat pian matkaa eteenpäin, lähinnä Saksaan, Ranskaan tai Turkkiin.[83] Osa kuitenkin palasi myöhemmin Suomeen. Palaajiin kuului Ayaz Ishaki, jolle Tampereen tataariyhteisö järjesti vuonna 1937 tapahtumatäytteisen helmikuun, joka sisälsi esimerkiksi teatteriesityksen Tampereen Teatterissa.[84] Ishaki vuorostaan järjesti vuonna 1938 Idel-Uralin muistojuhlat Varsovassa, johon osallistui Suomen tataariyhteisön jäseniä.[85]
Idel-Ural-poliitikkojen lisäksi pakolaisena Suomeen tuli esimerkiksi myöhemmin Ranskassa teosofina ja vapaamuurarina tunnettu tataari Emine Sartlan, joka Suomessa oli mukana perustamassa tataarien seurakuntaa ja luennoimassa islamin uskosta.[86]
Akateeminen kiinnostus tataareja kohtaan Suomessa
Tataarit ovat olleet monen suomalaisen kielentutkijan mielenkiinnon aiheena. Misäärejä tarkemmin tutkineet ovat etenkin Martti Räsänen ja Heikki Paasonen.[87][88] Muita uteliaita olivat Matthias Alexander Castrén, August Ahlqvist ja Gustaf John Ramstedt, joista Ramstedt jopa antoi lapsilleen osittain ”tataarilaiset nimet”.[87]
Kulttuuri
Uskonto
- Katso myös: Tataarien islam ja Jadidismi
Tausta
Tataarit ovat perinteisesti sunnalaisia muslimeja.[89] Heidän islamilainen historia voidaan yhdistää aina Volgan Bulgarian ja Kultaisen ordan aikakausille.[90][43] Venäjällä ensimmäinen virallinen islamilainen yhdistys oli vuoden 1788 "Orenburgin muslimien henkinen kokoonpano", jonka muftina toimi tataari Muhammedžan Husainov.[91] Tunnetuimpia misäärihistorian uskonnollisia hahmoja on Kuisun kylässä syntynyt suufilaisen Naqshbandi -veljeskunnan šeikki, ulama ja filosofi Sadek Abdulžalilov eli Sadek-abzi (1829–1886), joka "puhui arabiaa, turkkia, persiaa, venäjää ja opiskeli Koraania syvästi ja tiesi monia suuroja ja säkeitä ulkoa".[92]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ae/Musa_Bigiev.jpg/250px-Musa_Bigiev.jpg)
Islamin uskon merkitys tataareille vahvistui entisestään 1500-luvulla, kun heistä tuli osa Venäjää. Tämän jälkeen konservatiivit, eli kadimit (قديم, qadīm, ”vanha”) alkoivat vastustaa kaikkea uudistusta peläten sen johtavan identiteetin hajoamiseen. "He puolsivat olemassa olevien instituutioiden säilyttämistä ja saarnasivat keskiaikaisen teologisen perinteen tiukkaa noudattamista (taqlīd)". Naisten koulutus nähtiin negatiivisena asiana.[93]
Osa hengellisistä johtajista kuitenkin alkoi kritisoimaan vanhoillisia. "He vaativat rationaalisuutta ja itseluovaa tarkastelua (ijtihād) primaarilähteistä, Koraanista, sunnasta ja muslimien ensimmäisten sukupolvien käytännöistä oikeudellisten määräysten poimimiseksi, ottaen huomioon yhteisön nykyaikaiset ja alueelliset tarpeet".[93] Nämä teologit ja heidän reformiaatteen seuraajat halusivat uudistaa koulutusta sisällyttämällä myös maallisia aineita sekä venäjänkieltä kokien, että integraatiota ja vuorovaikutusta venäläisten kanssa ei voida välttää.[94] He kannattivat naisten koulutuksen kehittämistä.[93] Ayaz İshaki: "Kansa, jota uhkaa täydellinen sukupuutto, koska he eivät halua seurata edistystä-, venäläistä kulttuuria ja uudistaa vuosisatoja vanhoja tapojaan".[94]
Tämä uudistusliike tunnettiin lopulta jadidismin nimellä. (Džadidizm, Cäditçelek; جديد jadīd, ”uusi”). Tataarit Suomessa olivat yhteyksissä rajan toisella puolen asuviin uudistuksellisiin hahmoihin. Heitä myös kävi Suomessa. Näistä nimekkäimpiä Ayaz İshaki ja Musa Bigi. Heillä oli yhteys 1900-luvulla myös Japanin ja Turkin tataariväestöjen kanssa, jotka olivat omaksuneet samaisia uudistuksia.[93] Tamperelainen imaami Habibur-Rahman Shakir oli kirjeenvaihdossa kurdilaisen uudistajan Said Nursin kanssa.[95]
Volgan Tataarit näkevät islamin osana heidän kansallista ja kulttuurillista perintöä ja se on täten etnisen identiteetin keskeisessä roolissa. Aikoinaan tataarin sijasta he jopa tunnistautuivat nimellä muslimi (möselman). Tataarikylissä tehtyjen haastattelujen perusteella he eivät välttämättä aina edes noteeraa kristittyjä tataareja "aidoiksi tataareiksi[96]". Suufivaikutteista tataarien islamia onkin kutsuttu nimellä "kansan islam".[97]
Suomen tataarien islam
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/85/The_Finnish-Islamic_Congregation.jpg/200px-The_Finnish-Islamic_Congregation.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/23/Imaami_Enver_Yildirimin_saarnapuhe_rukoustilaisuudessa_J%C3%A4rvenp%C3%A4%C3%A4n_moskeijassa.jpg/200px-Imaami_Enver_Yildirimin_saarnapuhe_rukoustilaisuudessa_J%C3%A4rvenp%C3%A4%C3%A4n_moskeijassa.jpg)
Suomen tataarit harjoittavat uskoa oman seurakuntansa, Suomen Islam-seurakunnan kautta, jonka niin sanottu päärakennus sijaitsee Helsingissä Fredrikinkadulla.[98] Seurakunnalla on myös puinen moskeija Järvenpäässä.[99] Tampereen tataareilla on erillinen seurakunta, jonka tilat ovat Hämeenkadulla.[31][100] Tataarien islam-rakennuksessa käy rukoilemassa muitakin muslimeja, mutta jäseneksi otetaan vain tataarit tai heidän puolisonsa kolmen vuoden koeajan jälkeen. Jäsenen pitää osata tataarin kieltä.[101][102]
Tataarien muslimiyhteisö on pitänyt Suomessa matalaa profiilia ja heidän harjoittamaansa islamia on kutsuttu ”liberaaliksi islamiksi”. Seurakunnan entinen puheenjohtaja, asianajaja Atik Ali puolestaan kuvailee, että heidän islamiaan voi kutsua maltilliseksi lähinnä, jos sitä vertaa ääriliikkeisiin, mutta muutoin tataarit hänen mukaansa harjoittavat samaa ”yhtä ja oikeata islamin uskoa”. Hartaampia muslimeja löytyy tataarien varttuneimmasta sukupolvista, kun taas nuoremmat nojaavat enemmän äidinkieleen ja kulttuuriinsa yleisesti identiteetin määrittelyssä. Tästä huolimatta esimerkiksi sianlihan välttäminen koetaan edelleen tärkeäksi.[103][104][105][106][107][108]
Tataariyhteisöstä ensimmäisen pyhiinvaelluksen Mekkaan teki Ismail Arifulla vuonna 1931. Perinne on jatkunut aina nykypäivään.[109] Koraanista ensimmäinen suomenkielinen käännös julkaistiin tataarilaisen yrittäjän Zinnetullah Ahsen Bören puolesta vuonna 1942. Samoihin aikoihin toinen tataariyrittäjä Hasan Hamidulla jakoi näköispainosta koraanista islaminuskoisille sotavangeille Suomessa ja Saksassa.[56][110]
Vuonna 1954 tataarien jalkapalloseura Yolduz matkasi Abdullah Alin johdolla Algeriaan, missä he pelasivat ystävyysottelun paikallista joukkuetta vastaan. Tämän on tulkittu edustaneen "tataarien moraalista tukea algerialaisille veljille heidän itsenäisyystaisteluissaan".[111]
Suomen Islam-seurakunnan tunnetuimpia ulkomaisia vieraita ovat olleet muun muassa Tunisian presidentti Habib Bourguiba, Irakin suurlähettiläs Saleh Mehdi Amash, Tatarstanin presidentit Rustam Minnihanov (kahdesti) ja Mintimer Šaimijev, sekä Turkin presidentit Abdullah Gül ja Recep Tayyip Erdoğan (silloinen pääministeri). Kotimaisiin poliitikkovieraisiin lukeutuu Jacob Söderman, Elisabeth Rehn, Martti Ahtisaari ja Tarja Halonen. Seurakunnassa on toiminut myös muualta tulleita imaameja, kuten krimintataari Abdurrahman Kaya ja turkkilainen Enver Yıldırım.[112][113][114][115]
Vuonna 2020 Suomen Islam-seurakunnan imaami on Ramil Belyaev.[102] Hän on syntynyt Nižni Novgorodin alueella ja aloitti seurakunnan imaamina vuonna 2004. Belyaev alkoi opiskella Suomen tataarien historiaa Kolomnan pedagogisen instituutin historian osastolla, jatkaen Helsingin yliopistossa, missä vuonna 2017 samaisesta aiheesta teki tohtorin väitöskirjansa. Belyaevin väitöskirjasta pidettiin Tatarstanissa asti, jolloin sen johtaja Rustam Minnihanov määräsi tasavallan maksamaan kaikki kirjan julkaisukustannukset. Teos on ollut tarkoitus myöhemmin kääntää suomeksi.[116]
Seurakunnan hallituksen puheenjohtajana on vuodesta 2018 toiminut pankkiuran tehnyt ekonomisti Gölten Bedretdin, joka on samalla seurakunnan ensimmäinen naisjohtaja. Häntä edelsi Atik Ali (2012–2018[117]). Bedretdin oli sekä tuomassa Suomeen primekorkojärjestelmää että perustamassa Danskea. Bedretdin myös suunnitteli entisen Kansallis-Osake-Pankin dealing-huoneen, jota Nordea nykyisin käyttää.[102]
Tampereen tataariseurakunta
Tampereen tataariseurakunta (vuoteen 2019 Tampereen islamilainen seurakunta) oli etenkin 1900-luvun alkupuolella merkittävässä asemassa Venäjän tataaripoliitikoiden yhteyksien ylläpitäjänä. Tampereen tataariyhteisön keskuudessa vieraili myös tataarilaisia tiedemiehiä Kazanista ja sen jäseniä matkasi Venäjän puolelle vierailulle. Tampereelle kutsuttiin ensimmäinen imaami jo 1910-luvulla Kazanista.[118] Seurakunnan imaami Habibur-Rahman Shakir oli arvostettu teologi islamilaisessa maailmassa. Hän teki pyhiinvaelluksen Mekkaan Saudi-Arabian kuninkaan kutsuvieraana vuonna 1972.[119] Tampereen yhteisön keskuudesta pyhiinvaelluksen Mekkaan teki myös Esad Baibulat vaimonsa Leylan ja siskonsa Ölken Alin kanssa vuonna 1987.[120]
Nykyisin seurakunnan jäsenistö on muutamissa kymmenissä.[118] Seurakunnan puheenjohtaja vuonna 2020 on yrittäjä Vahit Wafin[121].
Kieli
- Katso myös: Tataarin kielen historia ja murteet
Tataari on kiptšak-turkkilainen kieli, joka on läheistä sukua baškiirille.[122] Myös esimerkiksi kazakki on saman alaryhmän kieli.[123] Misäärit ja täten Suomen tataarit puhuvat kielen läntistä murretta eli misääriä. Se eroaa hieman Kazanin murteesta, joka on samalla tataarin kirjakieli.[124][125] Näiden murteiden eroa kuvaa muun muassa kirjain Ğ, [ʁ] jota kazanilaiset käyttävät, kun taas misääreiltä se puuttuu (Ğabdulla → Abdulla).[126]
Suomen kieli on vaikuttanut paikallisten tataarien kieleen.[127] Suomentataariin on myös vaikuttanut turkki, siinä missä Venäjän tataareilla venäjä. Esimerkiksi Saksa on tataareille Venäjällä "Germanija" (Германия), kun taas tataareille Suomessa se on turkkilainen "Almanya".[128]
Tataarinkielen taito on perinteisesti nähty keskeisenä osana tataarien identiteettiä ja täten sen korvaamista suomenkielellä on pidetty negatiivisena. Zirek Tuganay: "Lapsena puhuimme tietenkin suomea suomalaisten kanssa ulkoleikeissä. Kotona piti kuitenkin aina puhua tataaria. Vanhempamme vetivät korviamme, jos he kuulivat meidän puhuvan suomea".[129]
Kirjaimisto
Suomessa tataaria kirjoitetaan nykyään latinalaisella kirjaimistolla ja Venäjällä kyrillisesti, joskin sen ohella on rajallisessa käytössä latinalainen versio.[130]
Historia
Volgan tataarit käyttivät virallisesti arabialaista kirjaimistoa aina vuoteen 1928, jonka jälkeen hetkellisesti, vuoteen 1939 käytössä oli latinalainen kirjaimisto, minkä jälkeen siirryttiin kyrilliseen. Arabialaiset aakkoset eivät tunnetusti riitä kuvaamaan eri kielten äännevarastoja, joten myös tataarin arabian kirjaimisto koki muutoksia historiansa aikana.[131][132][133]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/2f/Asyl_yar_-_Handbill.jpg/200px-Asyl_yar_-_Handbill.jpg)
Kirjakielenä käytettiin 1900-luvun alkuun asti Tšagatain kielestä polveutuvaa türkiä, joka tunnetaan myös tataarin vanhana kirjakielenä (İske tatar tele). Arabialaista kirjaimistoa kutsutaan nimellä İske imlâ (Vanha oikeinkirjoitus). 1870-luvulla sitä uudistettiin kirjailija Qayum Nasıyrin toimesta lisäämällä ylimääräisiä merkkejä tšagataista niiden puuttuessa arabian ja persian kirjaimistosta. Sitä mukautettiin tataarin fonetiikalle sopivaksi.[133][134]
Seuraavaksi, aikana 1920-1928, muunnelma Yaña imlâ (Uusi oikeinkirjoitus) oli käytössä. Kirjaimiston lopullisena tavoitteena oli mukauttaa aakkoset varsinaiseen tataarin ääntämiseen. Huomioon otettiin tataarin vokaalisointu.[133]
Suomen tataarien keskuudessa erikseen oli myös arabian kirjaimiston uudistajia. Kirjailija Abdullah Battal, Islam-seurakunnan ensimmäisten sääntöjen laatija, sovelsi oikeinkirjoituksen foneettiseksi. Hän pyrki nostamaan tataarin vokaalit selkeästi ja johdonmukaisesti näkyviin arabialaisessa kirjoitusasussa ja yhdenmukaistamaan myös konsonanttien merkitsemisen.[132]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Ataturk-September_20%2C_1928.jpg/200px-Ataturk-September_20%2C_1928.jpg)
Ennen kyrilliseen siirtymistä vuonna 1939, silloisessa Neuvostoliitossa tataarit omaksuivat hetkellisesti latinalaisen kirjaimiston Yañalif-liikkeen vaikutuksesta. Myös Suomessa latinalaiseen kirjaimistoon siirtyminen tapahtui osittain kyseisen liikkeen vuoksi, mutta ennen kaikkea Turkin tasavallan kielireformin vaikutuksesta. Muutos Suomen tataareilla alkoi 1930-luvulla ja 1950-lukuun mennessä julkaisut olivat suurimmaksi osaksi siirtyneet uuteen kirjaimistoon. Siirtymävaiheen aikana käytettiin vielä molempia samanaikaisesti. Lasten opetuksessa siirryttiin uuteen kirjaimistoon 1960-luvulla. Kaikki eivät kuitenkaan kannattaneet kyseistä muutosta sillä osa uskoi arabialaisesta kirjaimistosta luopumisen vaikuttavan negatiivisesti uskonnolliseen identiteettiin.[135][136]
Suomessa tataarin latinalaisen kirjaimiston ensimmäinen versio lainattiin suoraan turkin kielen aakkosista. Sittemmin se on kokenut eri variaatioita vuosikymmenten aikana.[135]
Kielinäyte
»Finlandiyä tatarlarınıñ törki cämiyäte 1800 nçe yıllarnın ahırında oyışkan. Ul vakıtta Tübän Novgorod guberniyäse Sergaç öyäzeneñ avıllarınnan tatar säüdägärläreneñ törkeme Finlandiyägä kilgän. Finlandiyä ul zaman Rusiyä kulastında bulgan. – Kadriye Bedretdin (2021)»
Nimet
Tataarinimien oikeinkirjoitus on ollut Suomessa hyvin kirjavaa. Tähän vaikuttaa etenkin siirtyminen arabialaisesta kirjaimistosta latinalaiseen, sekä se, että viranomaiset usein kirjoittivat tataarien nimiä pelkän korvakuulon perusteella.[137]
Misäärien ja täten Suomen tataarien murre-erot kazanintataarin- eli nykyisen tataarin kirjakielen kanssa vaikuttaa myös kirjoitusasuun. Esimerkiksi nimi Ğomär (tat. Гомәр; arabialaisesta عمر, ʻUmar) on misääreillä yleensä Ümär / Ymär (ven. Умяр).[138][139].
Tausta
Islamin vaikutuksesta arabialaiset nimet ovat olleet tataarien käytössä jo pitkään, mutta heidän esi-isien nimet alkujaan olivat enemmän turkkilaista ja turkkilaispersialaista perää, kuten Bulat (Baybulat, Akbulat), Batır (Bikbatır, Batırbay), Timer (Timerbay, Biktimer), Uraz (Urazay, Urazbirde), Xodaybirde / Xodaybirgän, İşbirde, İştiräk; naisilla yleiset nimikomponentit olivat bikä, banu ja göl (Aybikä, Altınbikä, Şirinbikä, Aygöl, Gölbikä, Gölçäçäk, Gölbanu, Aybanu). Näitä alkoi lopulta korvaamaan islamilaiset nimet, jotka usein olivat kaksiosaisia ja teoforisia sävyltään. Esimerkiksi miehillä Sämiulla (سميع الله, Samīʻ Allāh; "jumalan kuunteleminen"), Nizametdin ( نظام الدين, Niẓām al-Dīn; "uskon järjestelmä"), Abdraxim ( عبد الرحيم, ʻAbd al-Raḥīm; "armollisen palvelija"). Myös persialainen sana can (d͡ʒan, جان, Jān; "sielu") muodostui yleiseksi liitteeksi nimissä (Arifcan, Möxämmätcan, Xakimcan, Şakircan), ja tapana oli muutoinkin yhdistää kahta nimeä (Möxämmätzakir). Tataarinaisilla vastaavasti oli nimiä, jotka viittasivat profeetta Muhammedin naispuolisiin sukulaisiin (Ayşä / Ayşäbikä, Fatima / Bibifatima, Zäynäp / Bibizäynäp, Ömmegölsem).[140][141][142][143][144][145][146][147][148][149][150]
1900-luvun alun jälkeen kaksiosaiset nimet alkoivat menettää suosiotaan ja osa päätyi myös lyhentämään ne (Sadretdin: Sadri, Lotfulla: Lotfi, Abdul-Räshid / Abderräşit: Räshid).[142][151][145] Naisilla ilmeni nimiä kuten Azize (Azizä), Aliye (Aliyä), Halime (Halimä), Hafize (Hafizä), Feride (Färidä), Fazile (Fazilä).[152]
Sittemmin käyttöön on otettu Turkin turkkilaiset- (Erkan, Okan – Meral, Filiz) sekä persialais- ja arabialaisturkkilaiset hybridinimet (Ildar – Aynur), joskin myös puhtaasti arabialaisia nimiä ilmenee edelleen (Adil, Kadir). Venäjän tataareilla puolestaan on käytössä myös eurooppalaisia nimiä, kuten Albert, Emil, Rudolf – Elvira, Diana, Roza. Tataareilla on yleensä vain yksi etunimi.[153][154][155][156][157][140][158][159][160][161]
Sukunimet
Tataareilla oli noin 1800–1900 -lukujen taitteeseen saakka etunimen lisäksi käytössä patronyymi eli isännimi. Suomeen saapuneet tataarit lopulta omaksuivat oman isännimensä sukunimekseen ja täten nykyiset tataarien sukunimet voidaan yleensä jäljittää johonkin esi-isään. Poikkeuksellisesti ne, jotka matkustivat maahan vanhempiensa tai isänsä kanssa, saivat sukunimekseen isänsä patronyymin, eli isoisänsä nimen. Täten eri aikoina tulleet veljekset saattoivat käyttää eri sukunimeä. Kyseiseen aikaan patronyymejä merkittiin samoin miten sukunimiä nykyään, eli -ov / -ev (-jev) / -in. (Esimerkiksi Zinnätulla Imadutdininpoika = Zinnätulla Imadutdinov). Edellä mainitun isännimi olisi nykyisen käytännön mukaan Imadutdinovitš, ja sukunimi Imadutdinov.[162][163][56][164]
Suomessa venäläiset päätteet otettiin sukunimistä pois yleensä itsenäisyyden aikoihin. Pääsyyksi on oletettu pyrkimys välttyä sen ajan niin sanotulta ”ryssänleimalta”. Myös Venäjän puolella osa tataareista on käyttänyt sukunimeä ilman venäläistä päätettä, joskin yleensä epävirallisissa merkeissä, kuten taiteilijanimenä (Tukayev -> Tukay).[165][162][164]
Yleisimpiä sukunimiä Suomen tataariyhteisön keskuudessa vuonna 1970 olivat Samaletdin, Bedretdin, Ali, Saadetdin, Hairetdin, Ainetdin, Hamidulla/Hamidullen, Schakir, Hasan, Arifulla/Arifullen, Sadik, Alkara, Asis, Beshar, Osman, Nisametdin, Fethulla ja Wafin.[162]
Taide
Runous
Tataarien kansallisperinteeseen kuuluu runous. Misääreillä se on yleensä haikeaa, kotiseuduista ja kurjista ihmiskohtaloista kertovaa. Suomen merkittävimpiä tataarirunoilijoita oli Sadri Hamid, jonka erikoisuus olivat humoristiset ja riimitellyt kronikat. Naisrunoilija Gevher (Gäühär) Tuganay (1911–1998) puolestaan kirjoitti paljolti luontoaiheisia runoja. Aisa Hakimcanin runous käsitti usein kotikylän Aktukin kaipuuta. Myös muun muassa Habibur-Rahman Shakir ja Hasan Hamidulla ilmaisivat itseään runouden kautta.[166][167][168]
Fazile Nasretdinin haikurunokirja Tuksan tugız haiku julkaistiin Aybagar-sivustolla vuonna 2022.[169][170]
Volgan tataarien tunnetuin runoilija on Ğabdulla Tuqay. Hänen runoaan Tuğan tel ("Äidinkieli") pidetään omanlaisena kansallishymninä.[171][172]
Musiikki
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6c/Halid_Kurbanali.jpg/200px-Halid_Kurbanali.jpg)
Yhteisön paljolti vanhoihin kansanlauluihin pohjautuva musiikkiperinne juontaa juurensa Nižni Novgorodin alueelle, josta ensimmäinen sukupolvi saapui maahan. Tataarilaisessa kansanmusiikissa usein kaivataan koti- ja synnyinseutuja sekä kauas jääneitä ystäviä ja perheenjäseniä. Vastapainoksi tanssilaulu puolestaan on ”rytmikäs, reipas ja iloinen”. Nykyaikaista tataarilaista musiikkia on soittanut paikallinen yhtye Başkarma, jonka keulahahmo Deniz Bedretdin on perustanut lisäksi kaksi muuta yhtyettä Kazanin puolella ja vuonna 1968 Helsingissä rockyhtyeen The Sounds of Tsingiskhan.[173][174][175][176]
Lahjakkaita laulajia yhteisön keskuudessa ovat olleet muun muassa Hamit Hairedin, Zeituna Abdrahim, Naim Sadik, Hamdurrahman Hakimcan, Hamide Çaydam, Dina Abdul ja Betül Hairetdin. Muusikoista esimerkkinä Halid Kurbanali, Batu Alkara ja Ädhäm Kanykoff, joista jälkimmäisin oli säveltäjä Jean Sibeliuksen ystävä.[177][178][37]
Myös venäläisiä tataaritaiteilijoita on esiintynyt Suomessa aina 1960-luvulta. Ensimmäisten joukossa oli kulttuurityöntekijä Ymär Daherin järjestämänä muusikot Röstəm Yaxin, İlham Şakirov, Venera Şäripova, Ayrat Arslanov, Marat Ahmetov ja Mars Makarov. He esiintyivät Helsingissä ja Tampereella ja matkansa aikana tapasivat presidentti Urho Kekkosen. Muihin venäjäntataarilaisiin muusikkovieraisiin kuuluu esimerkiksi Haidar Bigitšev vuonna 1989.[179][180][181]
Aktukissa syntynyt Räşit Wahapov oli merkittävimpiä tataarien kansanmusiikin tulkitsijoita.[182]
Helsinkiläinen rap-artisti Nupe on tataari.[183]
Teatteri
- Katso myös: Galiaskar Kamalin akateeminen tataariteatteri, Säyär
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1c/Tatar_play_in_Helsinki.jpg/250px-Tatar_play_in_Helsinki.jpg)
Tataarit ovat järjestäneet Suomessa omankielisiä teatterinäytöksiä. Aktiivisinta aikaa oli 1900-luku jolloin helsinkiläinen Suomen Turkkilaisten Seura ry sekä Tampereen Turkkilainen Yhdistys olivat päätekijät näytäntöjen organisoinnissa. Tampereella näytelmiä esitettiin muun muassa Tampereen Teatterissa, johon yhteisön jäseniä kutsuttiin muualtakin Suomesta. Poliittiset pakolaiset, kuten Ayaz İshaki ja Musa Bigiev olivat mukana toiminnassa. Helsingissä esityspaikkoihin kuului Kansallisteatteri ja Kaupunginteatteri. Helsingin tataarit esittivät Tampereen Teatterissa vuonna 1950 Molièren näytelmän Saituri.[184][174][185]
Vuonna 1930 järjestettiin Suomessa ensimmäinen tataarinkielinen näytös. Se oli Mirxäydär Fäyzin musiikillinen draama Ğaliyäbanu. (Paikallisesti ’Aliyebanu’). Suomentataarit ovat esittäneet myös muun muassa Aliäsgar Kamalin sekä Ayaz İshakin teoksia.[185]
Suomen yhteisö on esiintynyt myös ulkomailla, esimerkiksi vuonna 1939 Virossa, vuonna 1992 Kazanissa ja vuonna 1994 New Yorkissa. Venäjäntataarilainen teatterintekijä Luara Şakircanova ohjasi yhteisön näytelmiä Helsingissä 1990-luvulla.[174][186] Yhteisön keskuudessa on ollut myös näytelmäkirjailijoita, kuten kazanintataari Saniye İffet (Saniyä Ğiffät, 1899–1957).[174][187]
Tatarstanin kansallisteatteri vieraili Helsingissä vuonna 1996 ja esiintyi Ruotsalaisessa teatterissa.[188]
Muuta
Naile Wafin vaikutti 1950-luvulla Arabian koristemaalarina.[189][190]
Viimeaikaisempia tataaritaiteilijoita on korumuotoilija Ildar Wafin, jonka tekeleitä on nähty Jenni Haukion yllä. Kuva- ja tekstiilitaiteilija Niran Baibulat voitti Vuoden tekstiilitaiteilija -nimikkeen 2007. Arkkitehti Pervin Imaditdin tunnetaan erityisesti hotellien ja ravintoloiden sekä erilaisten korjausrakentamishankkeiden suunnittelijana. Historiantutkijana toimiva Ainur Elmgren tunnetaan myös sarjakuvistaan.[191][192][193][194][195][196][197][198]
Julkaisutoiminta
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Ahsen-b%C3%B6re-koraani-2.jpg/250px-Ahsen-b%C3%B6re-koraani-2.jpg)
Yhteisön pieneen kokoon nähden on Suomen tataarien julkaisutoiminta ollut runsasta. Toiminta jakautuu seuraavasti: historia, muistelmat, elämäkerrat, kertomukset, runot, näytelmät, sananlaskut, laulut, uskonnollinen kirjallisuus, äidinkielen oppikirjat, lastenkirjat ja lehdet. Näitä on julkaistu niin yksittäisten tekijöiden- kuin tataarien seurakunnan sekä kulttuuriyhdistysten kautta.[200] Tataariseurakunnan oma lehti on Mähallä Habärläre ('Yhteisön uutiset')[201].
Aktiivisimpia yksittäisiä tataarijulkaisijoita Suomessa oli Hasan Hamidulla, jonka kenties tunnetuin teos on Aktukin kylän historiikki.[202] Yrittäjä Zinnetullah Ahsen Böre puolestaan kustansi ensimmäisen suomenkielisen Koraanin.[56] Muihin ensimmäisen sukupolven julkaisutoimintaa harjoittaneihin tataareihin lukeutuu muun muassa Sadri Hamid, Ibrahim Arifulla, Aisa Hakimcan, Habibur-Rahman Shakir, Semiulla Wafin, Ymär Sali.[200]
Vuonna 2016 Suomalais-Ugrilainen Seura julkaisi kulttuurityöntekijä Okan Daherin ja tutkija Arto Moision tekemän tataarilais-suomalaisen sanakirjan.[203][204]
Tataarisisarukset Fazile Nasretdin ja Feride Nisametdin toimittivat vuonna 2009 kansallisrunoilija Abdulla Tukayn saturunoelman Vedenhaltijan kampa – Su anası. Teoksessa on satu suomen ja tataarin kielellä sekä CD-levy, jolta sadun voi myös kuunnella.[205][206]
Sabira Ståhlberg on julkaissut tataarinkielistä kirjallisuutta Aybagar-sivustolla.[207]
Ali Sadik-Ogli on kirjoittanut kaksiosaisen teoksen Pitkä matka Suomeen. (2021). Se sisältää kirjat Nizam - tataari ja Rahim - persialainen. Ne ovat elämäkerrallisia romaaneja ja kertovat hänen isästään, Kazanissa syntyneestä tataarista Nizam Huseinovista. Isä tuli Suomeen Persian passilla käyttäen nimeä Rahim Sadik-Ogli. Teos on painettu Pietarissa, ja Suomessa sitä myy kirjakauppa Rosebud Books.[208]
Juhlat
Tataariyhteisön perinteisiin juhliin kuuluu keväisin järjestettävä kansallisrunoilija Abdulla Tukain syntymää juhlistava tilaisuus Balalar Bäyräme (’lasten juhla’), jossa yhteisön lapset ja nuoret esittävät lauluja, runoja ja tarinoita. Kesäisin puolestaan on järjestetty leirejä. Niiden sijaintina ovat olleet muun muassa Terijoki, Järvenpää, Hyvinkää, ja Mäntsälä. Pitkän aikaa, vuoteen 2020 asti, ne järjestettiin Kirkkonummella. Alkuaikoina leirit kestivät kuukauden, sittemmin kymmenen päivää. Leiri päättyy tataarilaiseen kyntöjuhlaan nimeltään Sabantuy, johon kerääntyy nuorison sukulaisia ja muita yhteisön jäseniä yleensä yli sadan hengen.[209]
Ruoka
- Katso myös: Pärämäts
Tunnetuin tataarilainen ruoka Suomessa on mausteinen piiras nimeltään pärämäts (pärämäç), jonka kaupallinen myynti alkoi 1960-luvulla tamperelaisen Linkosuon leipomon omistamasta Siilinkarin kahvilasta (silloisesta grillistä). Oman sukunsa reseptin leipomolle toi siellä työskennellyt kondiittorimestari-jääkiekkoilija Mönever Saadetdin. Perinteisiin ruokalajeihin kuuluu lisäksi muun muassa hevosenlihasta tehty makkara kazı, jonka tekemiseen on usein osallistunut koko tataariperhe.[210][211] Ruokaperinne on saanut vaikutteita esivanhempien naapurikansoilta kuten venäläisiltä, mareilta, udmurtiteilta, sekä Keski-Aasian kansoilta kuten uzbekeilta ja tadžikeilta.[212]
Perinneruokia Suomessa
- Şorba (keitto)
- Läkşä
- Pilmin (pelmeni)
- Katıklı çomar (jogurttiklimppikeitto)
- Pärämäç (lihapiiras)
- Katlama (munkit)
- Kıstırma (lihapiirakka)
- İt bäleşe (lihariisipasteija)
- Yomırka bäleşe (munariisipasteija)
- Özem bäleşe (rusinariisipasteija)
- Käbestä bäleşe (kaalipiirakka)
- Sugan bäleşe (sipulipiirakka)
- Eremçek bäleşe (rahkapiirakka)
- Alma bäleşe (omenapiirakka)
- İtle botka (lihapilahvi)
- Özemle botka (rusinapilahvi)
- Karaboday botkası (tattariryynipilahvi)
- Talkan (tattariuunipuuro)
- Küptermä (blini)
- Bäräñge yakkan taba kümäçe (pannuperunaleipä)
- Kıstıbıy (perunatasku)
- Bäräñge pärämäçe (pärämäts perunapiiras)
- Umak (pikkuvoipulla)
- Bavırsak (öljyssä paistetut taikinapallot)
- Koş tele (linnunkielet)
- Çäkçäk (hunajainen keko)
- Akçigeldäk (piparminttupikkuvoileivät)
Listan koonnut Derya Samaletdin.[213]
Väestö
Suomen tataarit ovat yksi maan seitsemästä kansallisesta vähemmistöstä.[214]
Tataarien keskuudessa on erimielisyyksistä huolimatta vallinnut aina vahva yhteisöllisyys; he yleensä tuntevat toisensa hyvin. Sabira Ståhlberg: "Tataarit tulivat maailmasta, jossa perhe ja sukulaisuus olivat tärkeitä, serkkujen väliset avioliitot yleisiä ja luottamus täysin vieraisiin ihmisiin heikkoa. He uskoivat perheeseen, sukulaisiin ja samoista kylistä kotoisin- tai jollain tavalla sidoksissa oleviin ihmisiin".[215]
Etninen koostumus
- Katso myös: Misäärit
Suomen tataarit ovat yksittäisiä poikkeuksia lukuun ottamatta taustaltaan Nižni Novgorodin alueen misäärejä, ja täten Volgan tataareja. Misäärien kulttuurissa on eri vaikutteita, kuten venäläistä ja mordvalaista. Suomen yhteisö erikseen sai 1900-luvun aikana myös paljon vaikutteita Turkista. Tutkija Alimžan Orlov on todennut, että eri vaikutteista huolimatta misääritataarit, samoin kuin heitä kielellisesti läheiset Kaukasian balkaarit, kuuluvat muinaisen turkkilaisen kiptšakkikulttuurin "puhtaimpiin edustajiin" nykypäivänä.[216][217][218]
Lukumäärä
Tataariyhteisön jäseniä oli Suomessa 927 henkeä vuonna 1961 ja vuonna 1970 heitä oli 823, joista enemmistö asui Helsingissä (372), Tampereella (128), Järvenpäässä (68) ja Turussa (59). (Espoossa 54 ja muilla paikkakunnilla alle 25).[219]
Myöhemmin, vuonna 2020, määräksi on arvioitu noin 600–700. Merkittävimmät asuinalueet ovat edelleen Helsinki, Tampere, Turku ja Järvenpää.[102][220]
»Suomen tataarit ovat omasta mielestään säilyttäneet kulttuurinsa hyvin, mutta myös huolia sen tulevaisuudesta on ilmaistu. Joitain nimettömiä lainauksia:
- Identiteetti on säilynyt kielen ja uskonnon perusteella. Meillä on kulttuuriyhdistys, seurakunta, urheiluyhdistys, ja kanssakäyminen on melko vilkasta.
- Meillä on erittäin vahva ja erilainen kulttuuri verrattuna esimerkiksi suomalaiseen. Säilymisen syynä on tietoisuus omasta alkuperästämme ja mahdollisuudet vaalia omia tapojamme. Suomi on ollut hyvä maa asua ja sen kansalaiset ystävällisiä meitä kohtaan.
- Seka-avioliitot vähentävät tataarin kielen merkitystä. Uskonnon vaaliminen ja merkitys vähenee vähemmistön sulautuessa elämän- ja työtapojen ja muiden normien kautta muuhun väestöön.
- Tulee kauhean surumielinen olo, kun meidän musiikkia kuuntelee. Että miksi ollaan täällä, muun kansan joukossa, eikä ole omaa kotimaata. Ja vielä mennään sekaisin suomalaisten kanssa.
- Olemme pystyneet näihin aikoihin asti, uskonnon ja vanhempien auktoriteetin voimalla sekä estämällä vähemmistön painostuksen avulla seka-avioliitot suomalaisten kanssa. Nyt ovat aidat kaatuneet. Vanhat patriarkat ovat kuolleet. Lapset ovat rohkeampia ja menevät naimisiin rakkaudesta suomalaisenkin kanssa. Kulttuuri ja identiteetti kaatuvat kohisten.[221]»
Yksittäisiä suomalaisten naisten kanssa solmittuja liittoja oli jo ensimmäisessä sukupolvessa, jonka muodosti noin 160 perhettä. Puolisot kääntyivät islamiin ja usein opettelivat tataarin kieltä. Heidät kuitenkin hyväksyttiin poikkeuksina, sillä tataarit perinteisesti ovat suhtautuneet seka-avioliittoihin negatiivisesti ja aikoinaan se saattoi jopa rikkoa välit perheenjäsenten kesken lopullisesti.[222][223] Tataarit harrastivat järjestettyä avioliittoa tiettävästi vielä ainakin toiseen maailman sotaan saakka[215].
Osa miespuolisista tataareista ovat etsineet puolisonsa Venäjän tataarien keskuudesta, ja jotkut tataarinaisista ovat avioituneet turkkilaisten kanssa, mutta suomalaiset liitot ovat paljolti lisääntyneet ajan saatossa. Tataarinuorisosta on kerrottu puolison löytämisen oman pienen yhteisön parista olevan haastavaa.[224][102][225]
Urheilu
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/eb/R%C3%A4shid_Hakimsan%2C_Lotfi_Nasib.jpg/250px-R%C3%A4shid_Hakimsan%2C_Lotfi_Nasib.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a4/Altyn_Orda.jpg/250px-Altyn_Orda.jpg)
Tataareja on ollut edustettuina Suomen eri ammattiurheilulajeissa, erityisesti jääkiekossa ja jalkapallossa. Tataarit ovat perustaneet myös omia urheiluseuroja, joista varhaisena esimerkkinä jalkapalloseura Altın Orda. ("Kultainen orda"). Vuonna 1945 perustettiin Yolduz ("Tähti"), joka on SVUL:n jäsen ja on pelannut jalkapallon ystävyysotteluita myös Turkissa, Algeriassa ja Tatarstanissa[226][227]. Urheilu oli ollut merkittävä tekijä Suomeen saapuneiden tataarien kotikylissä kesäisin järjestetyissä sabantuy-juhlissa ja täten he kannustivat lapsiaan urheiluun myös uudessa ympäristössään.[228][229]
Menestyneimpiä tataariurheilijoita Suomessa ovat Atik Ismail, Lotfi Nasib ja Räshid Hakimsan. Atik Ismail pelasi jalkapalloa Suomen A-maajoukkueessa, SM-sarjassa, ulkomailla ja valittiin jalkapallon Hall of Fame -galleriaan. Jääkiekkoleijonaksi nimetty Nasib voitti kuusi Suomen-mestaruutta ja pelasi kaksissa MM-kisoissa. Hakimsan voitti neljä jääkiekon SM-kultaa ja sai kansainvälisen tason erotuomarina Jääkiekkoliiton ansiomerkin.[230][231][232][155][233][234][235]
Veljekset Feyzi, Murat, Zeyd ja Vasif Ahsen-Böre pelasivat kaikki jääkiekkoa 1930- ja 1940-luvuilla.[236] Saadetdin-suvun Ali ja Mönäyvär pelasivat Ilveksessä, kuten myös Lotfi Nasibin veli Naim ja hänen poikansa Erkan Nasib.[237][238][155][239] Kokonaisuudessaan on Ilveksen riveissä tataarit saavuttaneet yhteensä kahdeksantoista SM-kultamitalia.[240]
Mestaruussarjauransa lisäksi Deniz Bavautdin pelasi kaksi kautta Ruotsissa maan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla.[241]
Maalivahti Nefise Saadetdin voitti jalkapallon naisten Suomen-mestaruuden HJK:n riveissä vuonna 1979.[242][243] Ugul Samaletdin edusti Kiffeniä 1980-luvulla.[244]
Muita urheilulajeja joissa tataarit ovat menestyneet ovat pesäpallo, pikaluistelu, keilaus ja golf. Ismail Neuman voitti pesäpallossa Pyrinnössä juniorimestaruuden vuonna 1926. Neuman palkittiin lyömäkuningas -tittelillä Helsingin Pallonlyöjissä (1943) sekä Katajanokan Haukoissa (1948 ja 1950).[155][245][246] Sodassa kaatunut luistelija Hasan Abdrahim sijoittui vuoden 1939 SM-kisoissa viiden parhaan joukkoon.[247] Ural Samaletdin keilasi Helsingin Vauhti-Veikoissa ja voitti Helsingin Bowlingliiton henkilökohtaisen- sekä pari- että joukkuemestaruuden 1980-1981.[248] Riza Bedretdinin laji oli golf, jossa hän vielä vuonna 2019 osallistui Helsingin Golfklubin 80-vuotiaiden miesten sarjaan sijoittuen toiseksi.[249][250]
Naisten Korisliigassa pelaava Meral Bedretdin (s. 1993) on pelannut naisten maajoukkuepelejä.[251][157]
Tunnettuja mišääritaustaisia urheilijoita Venäjän puolella ovat muun muassa jääkiekkoilija-valmentaja Zinetula Biljaletdinov, jalkapalloilijat Dinijar Biljaletdinov ja Marat Izmailov sekä tennispelaaja Marat Safin ja telinevoimistelija Alija Mustafina.[252][253][254]
Liiketoiminta
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/17/Finnish_Tatar_women_in_Helsinki%2C_year_1989.tif/lossy-page1-250px-Finnish_Tatar_women_in_Helsinki%2C_year_1989.tif.jpg)
Monet kankaita, turkiksia ja vaatteita kauppaavat tataarit perustivat Suomessa oman liikkeen. Vuonna 1940 melkein kaikki heistä saivat toimeentulonsa kaupankäynnistä. Myöhemmät sukupolvet siirtyivät työelämään muille aloille, mutta osa on jatkanut perinteistä kauppiasammattia.[255]
Alin ja Samaletdinin suvut, Safa Nisametdin sekä Nuretdin Feren lapset luokiteltiin 1970–1980-luvuilla miljonääreiksi. Tampereella 1900-luvulla menestyksekkäitä kangas- ja turkiskauppiaita olivat etenkin Ymär Sali, Zinnetullah Ahsen Böre, Imad Samaletdin ja Semiulla Wafin. Ilgis Saadetdinin ja puolisonsa Irenen Mattokulma oli toiminnassa Rautatienkadulla vuosina 1969–2021.[255][256][257][258][259]
Muun alan tataariliikemiehiä on esimerkiksi Solteqin perustaja, tamperelainen yritysjohtaja Ali Saadetdin sekä espoolainen kuntokeskusketju Esportin ja jalkapalloseura FC Hongan pääomistaja Färid Ainetdin. Valokuvaaja Räshid Nasretdin piti Helsingissä liikettänsä Nasakuva Oy yli neljäkymmentä vuotta. Hasan Hamidullan elektroniikkaliike huolsi jatkosodan aikana Suomen ja Saksan armeijoiden sähkölaitteita, akkuja ja perämoottoreita.[260][261][262][110]
Nykypäivänä tunnettuja tataarien liikkeitä on etenkin Fredrikinkadun Matto-Center ja sen vastapäätä sijaitseva Imperial-Matto.[263] Muihin helsinkiläisiin tataarien liikkeisiin kuuluu Tyyli-Turkis, Turkis Oy N. Ali, Bulevardi 5.[255][264] Imperial-Mattoa ylläpitää Irhan Nisametdin ja Matto-Centeriä Nisametdinin serkku Tinet ja hänen miehensä Vahit Wafin.[263][265] Liikkeiden matot tulevat maista kuten Turkki, Iran, Irak, Intia, Nepal, Pakistan, Afganistan, Uzbekistan, Kiina ja Marokko. Osa matoista tulee tuttujen mattovälittäjien kautta ja osa ostetaan suoraan perheiltä paikan päältä. Wafinien mukaan tataarien kaupankäyntiä Lähi-itään ja Aasiaan avittaa se, että kohdemaat sisältävät samaa sanastoa kuin tataarinkieli.[265] Tinet Wafinilla on myös hänen perustamansa käsintehtyjä tyynyjä myyvä Saide.[266]
Yhdistyksiä
- Helsingin musulmaanien hyväntekeväisyysseura (1915)[30]
- Suomen muhamettilainen seurakunta (1925, myöh. Suomen Islam-seurakunta, Finlandiya İslam Cemaati)[30]
- Suomalais-turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (Fin-Türk halkmektebin himaye cemiyeti, 1930)[267]
- Suomen turkkilaisten seura (Finlandiya Türkleri Birligi, 1935)[267]
- Tampereen Turkkilainen Yhdistys (Tampere Türkleri Birligi, 1935)[267]
- Tampereen Islamilainen Yhdistys (1935)[267]
- Tampereen Islamilainen Seurakunta (Tampere İslam Mahallesı, 1943 - myöh. Tampereen tataariseurakunta)[267][268]
- Turun Turkkilais-Tataarilainen Yhdistys (1938, myöh. Turun turkkilainen yhdistys)[267]
- Jalkapalloseura Altın Orda (Kultainen Orda)[267]
- Urheiluseura Yolduz (Tähti, 1945)[267]
- Turkkilaisen kansakoulun kannatusyhdistys (1948, Türk Halk Mektebi Himaye Kurumu)[267]
- Abdulla Tukain kulttuuriseura (1968)[267]
Juuret Venäjällä
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/be/Map_of_Russia_%282014%E2%80%932022%29_-_Nizhny_Novgorod_Oblast.svg/250px-Map_of_Russia_%282014%E2%80%932022%29_-_Nizhny_Novgorod_Oblast.svg.png)
Tataariyhteisön esivanhemmat olivat pääsääntöisesti lähtöisin Venäjän keisarikunnan Nižni Novgorodin kuvernementin Sergatšin kihlakunnan kylistä. Nykyisin seutu kuuluu Nižni Novgorodin alueen Krasnooktjabrskin piiriin. Suurin osa oli kylästä Aktuk (Aktukovo), ja muut sen naapurikylistä, kuten Suıksu (Kljutšištši) ja Urazawıl (Urazovka). Joitain yksittäisiä samoina aikoina muualta tulleita oli esimerkiksi Kazanista sekä Kaukasian- ja Turkestanin alueelta.[3][143]
Maahan saapuneiden tataarien välietappi oli Pietari, jossa yhtenä yhdyshenkilönä toimi Tampereelle muuttanut kauppias Ymär Sali (Umar Alautdinov). Kyseisten tataarien tiedetään majailleen ”Samaletdinin teehuoneella”, joka sijaitsi alueella Apraksin pereulok (Апраксин переулок).[75]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/eb/Finnish_Tatars_in_Kazan.jpg/250px-Finnish_Tatars_in_Kazan.jpg)
Tataarien yhteydet rajan toiselle puolen olivat poikki kunnes 1950-luvun puolivälissä kirjeenvaihto ja matkustaminen avautui.[25] Tatarstaniin (silloinen ASNT) luodut suhteet saivat kuitenkin alkunsa hieman myöhemmin. Merkittävänä käänteenä voidaan pitää kulttuurityöntekijä Ymär Daherin ensimmäistä käyntiä Kazaniin vuonna 1966.[269] Toinen vierailu toteutui osana Tatarstanin 50-vuotisjuhlapäivän konferenssia vuonna 1970[270]. Tämän jälkeen he alkoivat saamaan venäläisiä tataareja vieraakseen, mikä on jatkunut aina nykypäivään. Tatarstanin johtaja Rustam Minnihanov on vieraillut kahdesti yhteisön keskuudessa[115].[271][112][25]
Enemmistö misääritataareista asuu sittemmin Moskovassa.[272] Heidän sanotaan olevan paljolti venäläistyneen ja täten puhuvat entistä enemmän- tai jopa pelkästään venäjää.[273]
Yhteydet Turkkiin
Vaikka Suomen tataarit ovat sittemmin luoneet uudelleen yhteydensä kotiseuduilleen Volgan alueelle, eivätkä yleensä enää tunnistaudu "turkkilaisina", on Turkin tasavalta säilyttänyt merkittävän aseman heille sittemminkin. Zirek Tuganay: "Turkki on meille mukava maa. Ei tarvitse huolehtia sisältääkö ruoka sianlihaa vai ei. Pidämme Turkista erittäin paljon"[129].
Yhteisö on ylläpitänyt alun perin 1920-luvulla luodut yhteytensä Turkin valtion kanssa. Heidän vieraanaan on ollut esimerkiksi Turkin presidentti (silloinen pääministeri) Recep Tayyip Erdoğan, joka käyntinsä aikana kertoi olevansa vaikuttunut, kuinka kyseinen pieni turkkilainen yhteisö on pystynyt säilyttämään identiteettinsä maassa. Erdoğan, joka vastaavasti ylläpitää vahvat yhteydet Tatarstanin tasavallan kanssa, on kutsunut tataareita turkkilaisten "veljeskansaksi"[274]. Abdullah Gül oli vieraana vuonna 2008[113] ja Ahmet Davutoğlu 2012[275]. Yhteisön seurakunnassa on toiminut turkkilaisia imaameja.[276]
Turkkilainen tv-kanava TRT kuvasi tataariyhteisöstä dokumentin ”Finlandiya'daki Tatarlar” vuonna 2007.[277]
Suomen tataarit mainitaan nykyaikaisissa turkkilaisissa lähteissä myös nimillä kuten "Suomen turkkilaiset" ja "tataarilais-turkkilaiset" (Finlandiya Türkleri, Tatar-Türkleri).[52] Volga-Uralin tataareista yleisesti turkkilaiset käyttävät nimitystä "İdil-Ural Türkleri"[278].
Välit muiden yhteisöjen kanssa
Tataarien seurakunnan jäsenistöön kuuluu vain tataarit, mutta heidän islam-talossa käy rukoilemassa muitakin muslimeja.[102] Vuonna 2021 tataarien imaami Ramil Belyaev yhdessä Resalat islamilaisen yhdyskunnan Abbas Bahmanpourin kanssa otti osaa keskusteluun, minkä keskiössä oli varhaiskasvatuksessa tapahtuvan uskonnollisen opetuksen tärkeys. Belyaevin mukaan lapsille olisi hyvä opettaa islaminuskosta yleisesti, kuten heidän perinteisistä juhlapäivistä ja tavoista.[279]
Suomen tataareilla on aina ollut hyvät välit maan juutalaisyhteisön kanssa. Tataarien urheiluseura Yolduz ja juutalaisten urheiluseura Makkab ovat jäsenineen viettäneet kymmenien vuosien ajan yhteisiä hiihtolomia Pajulahdessa ja ajoittain pelanneet joukkueiden välisiä jalkapallo-otteluita. Islaminuskoisten tataarien esi-vanhemmat olivat kotiseuduillaan asuneet yhdessä kristittyjen ja juutalaisten kanssa. 1800-luvulla Suomenlinnassa oli juutalaisten ja tataarien yhteinen rukoushuone.[102] Vuonna 2016 järjestetyssä seurakuntien jäsenten yhteisessä tapaamisessa Venäjältä kotoisin olevat juutalaiset huomasivat omaavansa joitain samoja perinneruokia kuin tataarit. Ortodoksiperinteen kohdalla todettiin samainen ilmiö.[280] Vuonna 2020 tataariseurakunnan entinen puheenjohtaja, varatuomari Atik Ali otti osaa keskusteluun ympärileikkauksesta, mihin osallistui myös juutalaisten seurakuntien keskusneuvoston puheenjohtaja Yaron Nadbornik. Molemmat puolustivat toimenpidettä, ja Ali sanoi olevansa valmis viemään Suomen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen uskonnonvapauden rajoittamisesta, jos poikien ympärileikkaukset kiellettäisiin.[281]
Jotkut historioitsijat uskovat misääritataarien esi-islamilaisen alkuperän olevan juutalaisuutta harjoittaneissa turkkilaisissa kasaareissa.[282] Misäärien ja karaiimien kulttuurien samankaltaisuutta on myös esitetty.[283]
Suomen Islam-seurakunnan puheenjohtaja Gölten Bedretdin valittiin USKOT-foorumin hallituksen varapuheenjohtaksi ajalle 2023–2025.[284]
Tunnettuja Suomen tataareja
- Abdullah Ali – liikemies, johtaja[285]
- Atik Ali – asianajaja, ihmisoikeusaktivisti[286]
- Ymär Abdrahim - liikemies[287]
- Hasan Abdrahim - pikaluistelija[288]
- Färid Ainetdin – yrittäjä, liikemies[289]
- Ibrahim Arifulla – johtaja, julkaisija[290]
- Muazzez Baibulat – toimittaja, kirjailija[291]
- Niran Baibulat – kuva- ja tekstiilitaiteilija[292]
- Deniz Bavautdin – jääkiekkoilija, johtaja[197]
- Deniz Bedretdin – muusikko, säveltäjä, tuottaja, manageri[174]
- Erdal Bedretdin – Presidentinlinnan avustava hovimestari, Suomen hovimestarikillan puheenjohtaja[293]
- Gölten Bedretdin – Suomen Islam-seurakunnan hallituksen puheenjohtaja[102]
- Kadriye Bedretdin – tutkija, toimittaja[294][295]
- Meral Bedretdin – koripalloilija[296]
- Ramil Belyaev – Suomen Islam-seurakunnan imaami[102]
- Zinnetullah Ahsen Böre – liikemies, julkaisija[297]
- Feyzi Ahsen-Böre – jääkiekkoilija, julkaisija[297]
- Hamide Çaydam – tataarin kielen opettaja[298]
- Ymär Daher – kulttuurityöntekijä, virkamies [299]
- Okan Daher – kulttuurityöntekijä, Suomen Islam-seurakunnan kunniapuheenjohtaja[300]
- Ainur Elmgren – tutkija, sarjakuvapiirtäjä[197]
- Aisja Hakimsan – taiteilija, johtaja, julkaisija[168]
- Räshid Hakimsan – jääkiekkoilija, erotuomari[155]
- Weli-Ahmed Hakim – imaami[301]
- Jasmin Hamid – näyttelijä, poliitikko, sijoittaja[302]
- Sadri Hamid – kirjailija, runoilija, julkaisija[167]
- Hasan Hamidulla – kirjailija, julkaisija, yrittäjä [110]
- Pervin Imaditdin – arkkitehti[303]
- Adil Ismail – jalkapalloilija, käsipalloilija[304]
- Atik Ismail – jalkapalloilija, jalkapallovalmentaja[305]
- Hasan Kanykoff – kauppias, poliittinen aktivisti[78]
- Halid Kurbanali – muusikko[306]
- Timur Kärki – johtaja[307]
- Gibadulla Murtasin – opettaja, johtaja, taiteilija[308]
- Ismail Neuman – pesäpalloilija[155]
- Cemile Nisametdin – muusikko, näyttelijä, taiteilija[309]
- Lotfi Nasib – jääkiekkoilija[310]
- Erkan Nasib – jääkiekkoilija, johtaja[155]
- Fazile Nasretdin - runoilija, kääntäjä[311]
- Räshid Nasretdin – valokuvaaja, yrittäjä[262]
- Nupe – rap-artisti[183]
- Ali Saadetdin – yrittäjä[312]
- Ali Saadetdin – jääkiekkoilija[313]
- Mönever Saadetdin – jääkiekkoilija, pärämäts-piiraan kaupallistaja[314]
- Nefise Saadetdin – jalkapalloilija[242]
- Ali Sadik-Ogli – kirjailija[208]
- Ymär Sali – kauppias, johtaja, yrittäjä [315]
- Akif Samaletdin – jääkiekkoilija[316]
- Batu Samaletdin – kirjankustantaja (Viisas Elämä oy)[317]
- Sabah Samaletdin – johtaja[318]
- Habibur-Rahman Shakir – imaami, teologi, toimittaja, julkaisija[319]
- Aysu Shakir – virkamies[320]
- Sabira Ståhlberg – kirjailija, tutkija[321]
- Gevher Tuganay – runoilija[167]
- Naile Wafin – koristemaalari[189][190]
- Vahit Wafin – yrittäjä, Tampereen tataariseurakunnan puheenjohtaja[322][121]
- Tinet Wafin – yrittäjä (Matto-Center yhdessä miehensä Vahitin kanssa, Saiden perustaja)[323]
- Ildar Wafin – korumuotoilija[154]
- Semiulla Wafin – liikemies, johtaja, julkaisija[324]
Dokumenttielokuvia tataareista
- Niznij Novgorodin kauppamiehet (Köpmännen från Niznij Novgorod, Yleisradio 1983[325])
- Suomen tataarien juurilla (Yleisradio 1992[326])
- Aynur Tattarinmäeltä (Yleisradio 1993[327])
- Özü Türk: Finlandiya'daki Tatarlar (TRT Belgesel 2007[277])
- Moskeijaan johtanut tie (Suomen Islam-seurakunta 2012[328])
- Pyhä perintö (İzge miras, Suomen Islam-seurakunta 2014[329])
- Tuñğan yaq: Suomi (Туңган як: Суоми, Rädif Kaşapov / İlyas Gafarov 2024[330])
Muuta
Järvenpään Kinnarissa sijaitsee omakotialue, jossa on tienpätkä nimeltään ”Tataarikuja”.[331]
Katso myös
Lähteet
- Asikainen, Johannes: Tataareja, kasakoita vai muslimeja?. Tampere: Tampereen Yliopisto, 2017. Trepo (viitattu 20.6.2021).
- Bedretdin, Kadriye (toim.): Tugan Tel – Kirjoituksia Suomen tataareista. Helsinki: Suomen Itämainen Seura, 2011. ISBN 978-951-9380-78-0.
- Baibulat, Muazzez: Tampereen Islamilainen Seurakunta: juuret ja historia. Jyväskylä: Gummerus Kirjapaino Oy, 2004. ISBN 952-91-6753-9.
- Halikov, A. H.: Tataarit, keitä te olette?. Suomentanut Lauri Kotiniemi. Abdulla Tukain kulttuuriseura, 1991. ISBN 952-90-3114-9.
- Leitzinger, Antero: Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö. (Sisältää Hasan Hamidullan ”Yañaparin historian”. Suomentanut ja kommentoinut Fazile Nasretdin). Helsinki: Kirja-Leitzinger, 1996. ISBN 952-9752-08-3.
- Leitziger, Antero: Suomen tataarien islam. Teoksessa: J. Maristo & A. Sergejeev (toim.) Aikamme monta islamia. Gaudeamus, 2015.
- Leitzinger, Antero: Suomen tataarit - Vuosina 1968-1944 muodostuneen muslimiyhteisön menestystarina. East-West Books, Helsinki 2006. ISBN 952-99592-2-2
- Suikkanen, Mikko: Yksityinen susi – Zinnetullah Ahsen Bören (1886-1945) eletty ja koettu elämä. Historian pro gradu -tutkielma. Tampere: Tampereen yliopisto, 2012. Trepo (viitattu 20.6.2021).
- Tervonen, Miikka & Leinonen Johanna (toim.): Vähemmistöt muuttajina - Näkökulmia suomalaisen muuttoliikehistorian moninaisuuteen. Painosalama Oy, Turku 2021. ISBN 978-952-7399-09-5.
Viitteet
- ↑ a b c d Halén 1999, s. 1–2; Leitzinger 1996, s. 102-104.
- ↑ Leitzinger, Antero: Ulkomaalaiset Suomessa 1812–1972. East-West Books Helsinki, 2008. ISBN: 978-952-99592-4-2. (s. 280)
- ↑ a b c Bedretdin 2011, ”Esipuhe”; Leitzinger 1996, s. 43.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 105, 107
- ↑ Leitzinger 1996, s. 35.
- ↑ Antero Leitziger: Suomen tataarien islam. Teoksessa: J. Maristo & A. Sergejeev (toim.) Aikamme monta islamia, s. 267–285. Gaudeamus, 2015.
- ↑ a b c Halén 1999, s. 4, 5, 10.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 134
- ↑ Halén 1999, s. 3.
- ↑ Suikkanen 2012, s. 21.
- ↑ A. H. Halikov: Tataarit, keitä te olette?. Abdulla Tukain kulttuuriseura, 1991. ISBN 952-90-3114-9.
- ↑ Halén 1999, s. 4, 5, 10; Malmberg 2011, s. 216.
- ↑ Halén 1999, s. 6.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 106–107.
- ↑ Asikainen 2017, s. 29–32.
- ↑ a b Leitzinger 2006, s. 137-139.
- ↑ a b Leitzinger 1996, s. 128–129.
- ↑ a b Leitzinger 2006, s. 140, 142
- ↑ Leitzinger 1996, s. 242.
- ↑ Lauri Silvander: He taistelivat Suomen puolesta Yle uutiset. 16.8.2015. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Kohtalot Pro Patria taulun takaa: Suomen tataarit sotaveteraanit.fi. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Suomen Islam-seurakunnan veteraaniteos: vastaava toimittaja Tuomo Hirvonen. Gummerus Kirjapaino Oy, Jyväskylä. 2006. ISBN 952-99306-1-5
- ↑ "Nižni Novgorodin tataarit isänmaan palveluksessa" (venäjäksi) idmedina.ru. 2009. Viitattu 20.10.2023.
- ↑ Айсин Алям encyclopedia.mil.ru. Viitattu 17.11.2023.
- ↑ a b c d Renat Bekkin: Connections between Tatars in Petrograd-Leningrad and Finland during the 1920s and 1930s journal.fi. 2020. Viitattu 29.10.2022.
- ↑ «Финляндский» след idmedina.ru. 2013. Viitattu 24.6.2023.
- ↑ Sharipzhanov (Sharibzhanov) Letfulla bessmertnybarak.ru. Viitattu 24.6.2023.
- ↑ Leitzinger 2006, s. 240
- ↑ a b Elmgren 2021, s. 85-87 (Vähemmistöt muuttajina)
- ↑ a b c Leitzinger 1996, s. 159–162.
- ↑ a b Baibulat 2004, s. 30.
- ↑ Leitzinger 1999, s. 49.
- ↑ Беляев, Рамиль: Татары Финляндии – история, интеграция, сохраненне идентичности. Казань, 2019. ISBN 978-5-6043753-3-4 (s. 212)
- ↑ Halén 1999, s. 24.
- ↑ Halén 1996, s. 341.
- ↑ Marjamäki ja Kolehmainen 1980, s. 358.
- ↑ a b Sabira Stahlberg: Visible and Invisible Tatar Women in Finland aybagar.eu. Viitattu 3.10.2022.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 194–206.
- ↑ Tugan tel, s. 176
- ↑ Татарская проблема» во всероссийской переписи населения (взгляд из Москвы) tataroved.ru. 2002.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 29-30
- ↑ Şahin, L: Evolution of The Meaning of The Ethonym Tatar: A Look From a Spatial Perspective semanticscholar.org. 2016.
- ↑ a b Azade-Ayshe Rorlich: Excerpts from "The Volga Tatars, a Profile in National Resilience" groznijat.tripod.com. 1986. Viitattu 2.3.2023.
- ↑ a b Pan-Turkism encyclopedia.com.
- ↑ Tugan tel, s. 155–156
- ↑ Tugan tel, s. 136, 138
- ↑ Baibulat 2004, s. 207
- ↑ Yabalak süzlek yabalak.fi.
- ↑ Hamidulla, Hasan: Musulmanien nimipäiväkalenteri (Alkulause)
- ↑ Kiptshak-heimon jäseniä Helsingin keskuksessa digi.kansalliskirjasto.fi. 1936. Viitattu 6.10.2022.
- ↑ Finlandiya Tatar Türkleri turkishnews.com.
- ↑ a b KÜÇÜK, Evren: "Turkkilais-tataarilainen yhteisö Suomessa" (turkiksi) academia.edu. 2012. Viitattu 30.11.2023.
- ↑ Suomeen juurtuneita. Turkkilaiset areena.yle.fi. Viitattu 5.12.2023.
- ↑ Kadriye Bedretdin 2011, s. 169
- ↑ Leitzinger 1999, s. 29, 44–45, 194–206, 263; Halén 1999, s. 10.
- ↑ a b c d Antero Leitzinger: Ahsen Böre, Zinnetullah (1886–1945) (tilaajille) 22.6.2011. Kansallisbiografia. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 194–206; Halén 1999, s. 10.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 199
- ↑ Leitzinger 1996, s. 23
- ↑ a b Lee, Joo-Yup: The Historical Meaning of the Term Turk and the Nature of the Turkic Identity of the Chinggisid and Timurid Elites in Post-Mongol Central Asia jstor.org. 2016. Viitattu 26.5.2024.
- ↑ Findley, Carter V.: The Turks in World History books.google.fi.
- ↑ Yosef, Koby: The Term Mamlukand Slave Status during the Mamluk Sultanate al-qantara.revistas.csic.es. 2013.
- ↑ Halén 1999, s. 24.
- ↑ a b Leitzinger 1999, s. 29.
- ↑ Leitzinger 2006, s. 233, 234
- ↑ Suikkanen 2012, s. 28–31.
- ↑ Ahsän - 1936 Aamulehti Kansallisarkisto. Viitattu 15.12.2022.
- ↑ Sämiulla - Tampereen osoitekalenteri 1935 digi.kansalliskirjasto.fi. Viitattu 15.12.2022.
- ↑ Suikkanen, Mikko: Yksityinen susi: Zinetullah Ahsen Bören (1886–1945) eletty ja koettu elämä trepo.tuni.fi. 2012.
- ↑ Z. I. Ahsen Böre: Türk dili için: Professör Sadri Maksudi ve Türkler birlikleri hakkında ufak fikirler, Hämeen kirjapaino 1945, Tampere (s. 4)
- ↑ Татарская энциклопедия: В 6 т. — Казань, 2002. — Т.1., С. 490.
- ↑ Tugan Tel 2011, s. 54
- ↑ Leitzinger 1996, s. 262–263; Leitzinger 1999, s. 53–55
- ↑ Leitzinger 1999, s. 40.
- ↑ a b Leitzinger 1996, s. 126
- ↑ Leitzinger 1999, s. 30
- ↑ Leitzinger 1996, s. 237, 242
- ↑ a b Antero Leitzinger: Kanykoff, Hasan (1880 – 1954) 22.6.2011. Kansallisbiografia. Viitattu 27.3.2021.
- ↑ a b Leitzinger 1999, s. 43.
- ↑ Nyrkinisku silmään maksoi yli 1 mmk:n. Helsingin Sanomat, 11.02.1961. HS Aikakone (tilaajille).
- ↑ Panu Pulma (toim.): Suomen romanien historia. Helsinki: Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, 2012. ISBN 978-952-222-364-7.
- ↑ Suomen Islam-seurakunnan veteraaniteos:vastaava toimittaja Tuomo Hirvonen. Gummerus Kirjapaino Oy, Jyväskylä. 2006. ISBN 952-99306-1-5 (s. 115)
- ↑ Halén 1999, s. 7.
- ↑ Baibulat 2004, s. 190.
- ↑ Baibulat 2004, s. 114.
- ↑ Antero Leitzinger: Suomen tataarit – Vuosina 1868–1944 muodostuneen muslimiyhteisön menestystarina. East-West Books Helsinki, 2006. ISBN 9789529959228
- ↑ a b Leitzinger 1996, s. 99.
- ↑ Heikki Paasonen. Eino Karahka. Mischärtatarische Volksdichtung. Helsinki, Suomalais-ugrilainen Seura, 1953
- ↑ Marjamäki ja Kolehmainen 1980, s. 355.
- ↑ Алимжан Орлов: нижегородские татары – потомки Древней Мещеры islamnews.ru. Viitattu 27.10.2023.
- ↑ Мухамеджан Хусаинов: первый муфтий, дипломат и конезаводчик Подробнее milliard.tatar. Viitattu 27.10.2023.
- ↑ Люди из Овечего Оврага ovovrag.ru. Viitattu 27.11.2023.
- ↑ a b c d e Zaripov, Islam & Ramil Belyaev: Our Religious Mentor: Musa Bigeev and The Tatars in Finland researchgate.net. 2020. Viitattu 27.11.2023.
- ↑ a b Ahunov, Azat: Гаяз Исхаки «Кто он? Кто он, кто нашу нацию взрастил?» tatworld.ru. 2004. Arkistoitu 22.3.2018. Viitattu 27.11.2023.
- ↑ Finlandiya'dan Said Nursi'ye gönderilen mektubun perde arkası risalehaber.com. 2022. Viitattu 27.11.2023.
- ↑ Vovina, Olessia: Islam and the Creation of Sacred Space: The Mishar Tatars in Chuvashia biblicalstudies.org.uk. 2006. Viitattu 8.4.2024.
- ↑ Cultures of Islam: Vernacular Traditions and Revisionist Interpretations Across Russia centralasiaprogram.org. 2021. Viitattu 26.11.2023.
- ↑ Yhteystiedot Suomen Islam-seurakunta. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Kaisu Moilanen: Suomen ainoa minareetillinen moskeija on Järvenpäässä, ja se kuuluu tataareille ((digilehden tilaajille)) 14.2.2015. Helsingin Sanomat. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Tampereen Islamilainen Seurakunta finder.fi. Arkistoitu 24.6.2021. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Marjamäki ja Kolehmainen 1980, s. 357.
- ↑ a b c d e f g h i Pauli Juusela: Suomen tataareja johtaa pankkiuran tehnyt ekonomisti Gölten Bedretdin 30.1.2020. Kirkko ja Kaupunki. Viitattu 12.2.202 1.
- ↑ Halén 1999, s. 18.
- ↑ Harry Halén s. 18 (Tugan Tel)
- ↑ Reeta Salminen, Eetu Pietarinen: Tataarimoskeija: Suomalaistunutta muslimiyhteisöä eivät rahahuolet paina yle.fi. 2015. Viitattu 5.10.2022.
- ↑ Atik Ali USKOT-foorumin puheenjohtajaksi ekumenia.fi. Viitattu 5.10.2022.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 261
- ↑ Беляев, Рамиль: Татары Финляндии – история, интеграция, сохраненне идентичности. Казань, 2019. ISBN 978-5-6043753-3-4 (s. 216)
- ↑ Беляев, Рамиль: Татары Финляндии – история, интеграция, сохраненне идентичности. Казань, 2019. ISBN 978-5-6043753-3-4 (s. 212-215)
- ↑ a b c Kadriye Bedretdin: Hamidulla Hasan (1895-1988) 17.8.2010. Kansallisbiografia (maksullinen). Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Что связывало татарского имама с мусульманами Северной Африки? islam-today.ru. 2021. Viitattu 27.11.2023.
- ↑ a b Рустам Минниханов на встрече с татарами Финляндии: Мы всегда ставим вас в пример tatar-congress.org. 2018. Viitattu 17.10.2021.
- ↑ a b Turkish Prime Minister Meets Tatar Diaspora Leaders In Finland 2010. Radio Free Europe/Radio Liberty. Viitattu 17.10.2021.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 165
- ↑ a b Moskeijaan johtanut tie (25:20 - 27:40 (seurakunnnan vieraita)) Ramil Bilal. Viitattu 17.7.2023.
- ↑ В Финляндии вышла в свет книга о татарах business-gazeta.ru. 2020. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Suomen Islam-seurakunta: Tarih ezlärendä, Helsinki 2023. ISBN 978-952-69207-9-5 (s. 99).
- ↑ a b Baibulat 2004
- ↑ Zaripov, Islam: From Kabul to Tampere: details on Tatar imam Habiburrahman Shakir academia.edu. Viitattu 26.11.2023.
- ↑ Беляев, Рамиль: Татары Финляндии – история, интеграция, сохраненне идентичности. Казань, 2019. ISBN 978-5-6043753-3-4 (s. 213)
- ↑ a b Ultraäänilaitteen hankinta verisuonikirurgian ja toimenpideradiologian keskukselle toteutuu lahjoituksen avulla taystuki.fi. Viitattu 29.9.2022.
- ↑ Tatar language: History guides.library.illinois.edu.
- ↑ A Complete Guide to Kipchak Languages worldschoolbooks.com.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 39.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 37
- ↑ Jazyki Rossijskoi Federatsii i sosednih gosudarstv. Tom 3, s. 67–68. Moskva: Nauka, 2005. ISBN 5-02-011237-2.
- ↑ Nisametdin 1974, s. 314.
- ↑ Suomen tataarivähemmistö on saanut ensimmäisen sanakirjansa utu.fi. 20.04.2017. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ a b Okan Daher (turkiksi) biyografi.net. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ Law on the use of the Tatar language as the state language of the Republic of Tatarstan gossov.tatarstan.ru. Arkistoitu 3.3.2016. Viitattu 18.6.2021. (venäjäksi) (archive.org)
- ↑ Зайнуллин Г. Г. Татарская азбука на основе арабской графики (Самоучитель) = Гарәп язуы нигезендә татарча әлифба (үзлегеннән өйрәнүчеләр өчен). — Казан: Татарстан китап нәшрияти, 1989. — 112 с. — 300 000 экз. — ISBN 5-298-00563-2.
- ↑ a b Ahtinen-Karsikko 1925, s. 283
- ↑ a b c "Arabic alphabet". (Татар энциклопедия сүзлеге, Tatar Ensiklopediä Süzlege; ТЭС, TES 2002). Kazan: Tatarstan Republic Academy of Sciences Institution of the Tatar Encyclopaedia.
- ↑ Каюм Насыри. Избранные произведения. Казань. Татарское книжное издательство, 1977 и её татарский вариант тат. Q.Nasıri. Qazan, Tatarstan kitap nərşiyatı, 1977 (К. Насыйри. Казан, Татарстан китап нəшрияты, 1977.)
- ↑ a b Nisametdin 1974, s. 306; Daher 1999, s. 295–297.
- ↑ Musajev, K.M.: Neuvostoliiton kansojen kielten kirjaimistot, s. 12. Helsinki: Neuvostoliittoinstituutti, 1967
- ↑ Leitzinger 1996, s. 5
- ↑ "Tataarinimet" (venäjäksi / tataariksi) web.archive.org. Viitattu 29.4.2024.
- ↑ Люди из Овечего Оврага web.archive.org. Viitattu 29.4.2024.
- ↑ a b Татарские имена и их значения - полный сборник имен tatarimena.ru. Viitattu 17.10.2021.
- ↑ Имена ufagen.ru. Arkistoitu 14.10.2008. Viitattu 9.6.2022.
- ↑ a b Татар исемнәре ни сөйли? (Написание и значение татарских имен) magarif-uku.ru. Arkistoitu 6.12.2022. Viitattu 6.12.2022.
- ↑ a b Leitzinger 1996, s. 130-134
- ↑ Baibulat 2004, s. 184
- ↑ a b Muslim Baby Names quranicnames.com. Viitattu 6.12.2022.
- ↑ Azade-Ayse Rolich: The Volga Tatars: A Profile in National Resilience. s. 44
- ↑ Tatar britannica.com.
- ↑ Исконно тюркские имена ayratgalim.narod.ru.
- ↑ Татар ир-ат исемнәренең генезисы. Беренче бүлек. Татар ир-ат исемнәренең генезисы edutatar.ru. Viitattu 20.5.2024.
- ↑ Tataarinimet web.archive.org.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 83, 93 (Sadretdin-Sadri)
- ↑ Baibulat, 2004 (käytössä olleita arabia/persiataustaisia nimiä).
- ↑ Türkçe İsimler bebelereisim.com. Viitattu 6.12.2022.
- ↑ a b Jonni Aaromaa: Vaarin perintökulta päätyi kilpailutöihin mummon suostumuksella – suomalainen Ildar Wafin kisaa koruilla Hyèresin muotifestivaalilla Yle uutiset. 28.4.2018. Viitattu 5.9.2021.
- ↑ a b c d e f g Baibulat 2004, s. 208.
- ↑ Baibulat 2004, s. 171
- ↑ a b Pasi Rakkolainen: Alulle maajoukkuevahvistus Euroliigasta 2017. Forssan Lehti. Viitattu 7.6.2022.
- ↑ Tugan tel 2011, s. 259
- ↑ Mähallä Habärläre tatar.fi. 2013. Viitattu 21.12.2022. [vanhentunut linkki]
- ↑ Vainio, Jasmin: Jasmin Hamid paljasti faktoja itsestään – puhuu lapsilleen tataaria mtvuutiset.fi. 17.11.2020. Viitattu 21.5.2024.
- ↑ Kivilahti, Jonna: Tinet ja Vahit Wafin sisustivat kotinsa perintökalusteilla, silkkimatoilla ja samettisilla sävyillä kotijakeittio.fi. 23.1.2023. Viitattu 21.5.2024.
- ↑ a b c Leitzinger 1996 (s. 45, 129. Mishäärit – Suomen vanha islamilainen yhteisö)
- ↑ Leitzinger 1996, s. 129–133
- ↑ a b Мазитова Ф. Л. Историко-лингвистический анализ татарских фамилий. Автореферат кандидатской диссертации. – Казань, 1986. Источник: http://alnaz.ru/almaty/familii-gabdulvaliev.html Размещение этого материала на других сайтах, форумах, в социальных сетях не допускается.
- ↑ Tatar Surnames: List. Tatar Writers: Names And Surnames en.unansea.com. Viitattu 15.11.2022.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 35-37
- ↑ a b c Kadriye Bedretdin / Sabira Stahlberg: Journal of Endangered Languages dergipark.org.tr. 2021. Viitattu 13.6.2022.
- ↑ a b Baibulat 2004, s. 146.
- ↑ Haikurunoja tataariksi bokpil.eu. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Tuksan tugız haiku aybagar.eu. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Габдулла Тукай. Шурале. — Татарское книжное издательство, 2018. — ISBN 978-5-298-03556-9.
- ↑ Туган тел gabdullatukay.ru. Viitattu 21.6.2022.
- ↑ Marjamäki ja Kolehmainen 1980, s. 361-363, 368, 372.
- ↑ a b c d e Nisametdin 1995, s. 240–242
- ↑ Halén 1999, s. 25.
- ↑ The Sounds of Tsingiskhan and Başkarma (arkistoitu) tatcult.ru. 2019. Arkistoitu 8.9.2021. Viitattu 2.10.2022.
- ↑ Tugan Tel, s. 240
- ↑ Baibulat 2004, s. 156
- ↑ Зилә Мөбәрәкшина: Рөстәм Яхин турында: «Йомшак күңелле, тыйнак табигатьле һәм зыялы иде» intertat.tatar. 2021. Viitattu 6.6.2022.
- ↑ Sebastian Cwiklinski: The Story of an Unusual Book academia.edu. 2020. Viitattu 9.12.2022.
- ↑ Baibulat 2004, s. 86
- ↑ Рашид Вагапов: биография, творчество, карьера, личная жизнь kakprosto.ru. Viitattu 15.10.2022.
- ↑ a b Nupe räppää singlellään sisäpiirin vitsistä inspiroituneena – biisillä mukana Stafa klangi.fi. Viitattu 2.11.2023.
- ↑ Baibulat 2004, s. 154.
- ↑ a b Baibulat 2004, s. 154, 156
- ↑ Shakirzyanova Luara Galimzyanovna. People's Artists: Essays, ed.-comp. I. I. Ilyalova. Kazan: Magarif. Vakyt, 2011. S. 364–265. ISBN 9785922204880.
- ↑ Saniyä Ğiffät (Сания Гыйффәт) trt.net.tr. Viitattu 29.6.2022.
- ↑ Leitzinger 2006, s. 241
- ↑ a b Kankaanmäki, Erkki: Arabian taidekeramiikkaa etlehti.fi. 2013. Viitattu 8.4.2024.
- ↑ a b Baibulat 2004, s. 213
- ↑ Muotoiluinstituutin Ildar Wafin kilpailee voitosta Ranskan Rivieralla epressi.com. 2018. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Katri Koskinen: Tässä on Jenni Haukion Linnan juhlat -puku 2018! Ekologinen ja laadukas asu kunnioittaa luontoa: ”Inspiraationa vahvat suomalaiset naiset” 2018. Anna. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Hovi, Piia & Seppälä, Marketta: Samaa maata 1. Porin taidemuseo, 1997. Porin taidemuseon Julkaisuja 40.
- ↑ Vuoden tekstiilitaiteilija tekstiilitaiteilijattexo.fi. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Anna Aromaa: Valkoisessa talossa pidetään verhot auki hs.fi. 2004. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Hotelli St. George projektiuutiset.fi. 2018. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ a b c Juhani Roiha: Ruotsalainen on sellainen 2004. Turun Sanomat. Viitattu 16.6.2022.
- ↑ Mia Collan: Ulkopuolisten historiaa Ainur Elmgrenin silmin sarjakuvaseura.fi. 2016. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Väliaho, Tuomo: Näin vähemmistöt muokkasivat Stadia. ((tilaajille)) Helsingin Sanomat, 16.1.2022. Artikkelin verkkoversio.
- ↑ a b Tugan tel 2011, s. 327-354
- ↑ Bedretdin, Gölten & Sabira Stahlberg: Journal of Endangered Languages dergipark.org.tr. 2021. Viitattu 11.12.2023.
- ↑ Kadriye Bedretdin: Hasan Hamidulla: Tataarikirjailijan elämä, s. johdanto. Suomen Itämainen Seura, 2021. ISBN 978-951-9380-92-8.
- ↑ Tataarilais-suomalainen sanakirja sgr.fi. Viitattu 5.6.2022.
- ↑ Tutkijat tukevat tataarin kielen säilymistä 2013. Turun Yliopisto. Viitattu 5.6.2022.
- ↑ Hanna Antila: Kaihoisaa kansaa 2009. Kirkko ja Kaupunki. Viitattu 24.6.2022.
- ↑ Vedenhaltijan kampa = Su anası vaski.finna.fi. Viitattu 24.6.2022.
- ↑ Aybagar - Tatar tele häm mädäniyäte aybagar.eu. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ a b Antero Leitzinger: Romaani muslimin elämästä Nikolai II:n alaisuudessa ja itsenäistyvässä Suomessa agricolaverkko.fi. 2022. Viitattu 11.6.2023.
- ↑ Gölten Bedretdin, Sabira Stahlberg: Journal of Endangered Languages dergipark.org.tr. 2021. Viitattu 21.10.2022.
- ↑ Jari Mylläri: Linkosuo löysi pärämätsin alkuperäisen reseptin eläköityneen työntekijän hallusta: ”Siilinkarin remontin yhteydessä halusimme palauttaa jotakin vanhaa” 12.3.2021. Aamulehti. Moro. Viitattu 5.9.2021.
- ↑ Ingvar Svanberg, Sabira Ståhlberg & Renat Bekkin: Horsemeat in the culinary traditions of the Mishär Tatar diaspora in the eastern Baltic Sea region: cultural and historical aspects journalofethnicfoods.biomedcentral.com. 2020. Viitattu 12.6.2022.
- ↑ Derya Samaletdin: Suomen tataarien ruokaperinteestä Suomen Ekumeeninen Neuvosto. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Finlandiyä Türkleri Birligi ry: Perinneruokiamme. 2019. Derya Samaletdin. Tallinnan Kirjapaino. Kieliasun tarkastus: Hamide Çaydam.
- ↑ Minority Rights Group Finland: National Minorities in Finland. A Richness of Cultures and Languages. 2017. ISBN: 978-951-807-111-X.
- ↑ a b Stahlberg, Sabira: Visible and Invisible Tatar Women in Finland aybagar.eu. 2022. Viitattu 4.2.2024.
- ↑ Tugan Tel, s. 293–301
- ↑ Leitzinger 1996, s. 15–45.
- ↑ Narody Rossii: entsiklopedija, s. 322. Moskva: Bolšaja Rossijskaja entsiklopedija, 1994. ISBN 5-85270-082-7.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 135
- ↑ Bedretdin, 2011 (Tugan Tel takakansi)
- ↑ Niklander 1987, s. 276-277, Marjamäki & Kolehmainen 1980, s. 363
- ↑ Suikkanen 2012, s. 116-119.
- ↑ Leitzinger 2006, s. 246-247
- ↑ Elina Kervinen: Tavismuslimit 3.9.2004. Ylioppilaslehti. Viitattu 16.10.2021.
- ↑ Tugan tel 2011, s. 35
- ↑ Daher, Okan: Финские татары: нижгарские предприниматели, Зимняя война и самая северная мечеть realnoevremya.ru. 02.03.2017. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ Tugan tel, s. 45
- ↑ Halén 1999, s. 25; Baibulat 2004, s. 208.
- ↑ Tataarit urheilevat tähden alla Yolduz-seuran jäsenet jumppaavat ja potkivat palloa, paitsi paastokuukautena islaminuskoisten helsinkiläistä urheiluseuraa johtaa sanavalmis nainen 13.8.1990. Helsingin Sanomat. Viitattu 23.5.2022.
- ↑ Tarja Hirvasnoro: Jalkapallolegenda Atik Ismail suree: "Äiti ja isä eivät ehtineet nähdä raitistumistani" 2016. Kodin Kuvalehti. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Atik Ismail: Pelimies - omaelämäkerta. Minerva 2016. ISBN: 978-952-312-371-7.
- ↑ Jääkiekkoleijonat Suomen Jääkiekkomuseo ry. Viitattu 27.6.2021.
- ↑ Leinonen, Kimmo: Koulukadun Sankarit, Tampereen jääkiekkoilun historia 1928-1965. APALI, 2014. ISBN 978-952-5877-38-0. (s. 162)
- ↑ Hannu Soro: Tampereen Jääkiekkotuomarit Ry 50 vuotta (s. 22-26, 30
- ↑ Veikko Lieslehto: Tampereen Palloilijat 1926-1996. ISBN 952-90-7920-6
- ↑ Kimmo Leinonen: Koulukadun Sankarit: Tampereen jääkiekkoilun historia 1928–1965, s. 158. Apali, 2014. ISBN 978-952-5877-38-0.
- ↑ Riihonen, Risto: Oppi Avoniukselta. Kauppalehti, Pörssiliite, 16.8.1999, s. 8.
- ↑ Ilves Historia ilveshistoria.com. Viitattu 20.7.2022.
- ↑ Ilves Historia - Pelaajahaku ilveshistoria.com. Viitattu 23.12.2022.
- ↑ Susanna Härkönen: Tämä pieni tamperelaisyhteisö on jättänyt pysyvän jälkensä kaupungin liike-elämään – Heitä saadaan kiittää tamperelaisten suosikkiherkusta Aamulehti. Viitattu 3.5.2023.
- ↑ Denis Bavaudin eurohockey.com. Viitattu 15.1.2022.
- ↑ a b Teija Peuranen Klubin mestaruusjuhlan tahdittaja. Helsingin Sanomat, 15.9.1980. HS Aikakone (tilaajille).
- ↑ SPL toimintakertomus 1979 (PDF) yksa.disec.fi. Viitattu 18.1.2023.
- ↑ HS Aikakone - haku: Ugul Samaletdin (tilaajille) hs.fi. Viitattu 18.1.2023.
- ↑ Urho Salo: Tampereen Pyrintö 100 vuotta (s. 622)
- ↑ Itä-Länsi-pelaajat joukkueittain (miehet) mrasilainen.com. Viitattu 27.12.2022.
- ↑ Wasenius 6:nnen kerran pikaluistelumestari. Helsingin Sanomat, 13.2.1939, s. 6.
- ↑ HVV Historiikki helsinginvauhtiveikot.fi. Viitattu 18.1.2023.
- ↑ HS aikakone, haku - Riza Bedretdin (Tilaajille) hs.fi. Viitattu 21.1.2023.
- ↑ Seuranmestaruuskilpailut päätökseen helsingingolfklubi.fi. 2019. Arkistoitu 21.1.2023. Viitattu 21.1.2023.
- ↑ Aamulehti 8.12.2014
- ↑ Зинэтула Билялетдинов uznayvse.ru. Viitattu 12.2.2024.
- ↑ Четвертые «Фаизхановские чтения»: первые итоги islamnn.ru. Arkistoitu 1.7.2009. Viitattu 12.2.2024.
- ↑ Алия Мустафина – 16-летняя чемпионка мира nizgar.ru. Arkistoitu 1.2.2012. Viitattu 12.2.2024.
- ↑ a b c Leitzinger 2006, s. 253
- ↑ Baibulat 2004, s. 24
- ↑ Onni Kalin: 50-vuotias mattokauppa sulkee ovensa Tampereen ydinkeskustassa – ”Onhan se aika toivotonta päästä näistä kaikista eroon aamulehti.fi. 2019. Viitattu 22.12.2022.
- ↑ Riina Haapala: Perinteikäs tamperelainen mattokauppa vaihtoi omistajaa – kymmenien tuhansien mattojen varasto aiotaan myydä tyhjäksi kolmessa päivässä tamperelainen.fi. 2021. Viitattu 22.12.2022.
- ↑ Baibulat 2004, s. 194, 263
- ↑ Juha Veli Jokinen: Tampereen uusi miljonääri on taustaltaan tataari 01.11.2016. Iltalehti. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Marjaana Varmavuori: Viekö tämä mies Espoota miten tahtoo? Färid Ainetdin, 79, tunnetaan piinkovana neuvottelijana, joka on luonut Espooseen viiden hehtaarin urheiluimperiumin (tilaajille) 28.4.2018. Helsingin Sanomat. Viitattu 25.6.2021.
- ↑ a b Räshid Nasretdin (tilaajille) 28.8.2010. Helsingin Sanomat – Muistot. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ a b Salomaa, Marja: Serkusten mattokaupat kilpailevat kadun vastakkaisilla puolilla. (tilaajille) Helsingin Sanomat, 20.5.2015. Artikkelin verkkoversio.
- ↑ Mähallä Habärläre tatar.fi. 2013. Viitattu 21.12.2022. [vanhentunut linkki]
- ↑ a b Mattokauppiaalla yritteliäisyys jo DNA:ssa perheyritys.fi. 10.06.2023. Viitattu 5.12.2023.
- ↑ Meistä | Saide saide.fi. Viitattu 5.12.2023.
- ↑ a b c d e f g h i j Halén 1996, s. 330.
- ↑ Tampereen tataariseurakunta Kauppalehti. Viitattu 7.12.2022.
- ↑ Окан Дахер: Финляндия татарлары Совет чорында Татарстан белән ныклы элемтә кора алган tatar-congress.org. 2020. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ "Toinen paluu" (venäjäksi) 100tatarstan.100tatarstan.ru. Viitattu 11.2.2024.
- ↑ Tugan Tel, s. 9–11
- ↑ Narody jevropeiskoi tšasti SSSR II, s. 636. Moskva: Nauka, 1964.
- ↑ Четвертые «Фаизхановские чтения»: первые итоги islamnn.ru. Arkistoitu 1.7.2009. Viitattu 10.2.2024.
- ↑ Mehtijev, Aidyn: Татарстан — Турция: почему Эрдоган называет Минниханова "мой брат"? pravda.ru. 19.08.2017. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ Давытуглы Финляндия татарлары белән очрашты azatliq.org. 2012. Viitattu 25.11.2023.
- ↑ Tugan Tel, s. 51
- ↑ a b Bülent Pakman: Finlandiya tatarları dailymotion.com. Viitattu 3.10.2022.
- ↑ İDİLLİ, Muhammed Ayaz İshakî islamansiklopedisi.org.tr.
- ↑ Muslimit youtube.com. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Kolmen uskonnon naiset tapasivat moskeijassa ekumenia.fi. 2016. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Manner, Maria: Esinahkapäätös. (tilaajille) Helsingin Sanomat, 30.10.2020. Artikkelin verkkoversio.
- ↑ Zinnurov, Kamil: Ясно-понятно. Кто такие мишари? inde.io. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Leitzinger 1996, s. 35
- ↑ Hallitus uskot.fi. Viitattu 28.11.2023.
- ↑ Abdullah Ali Helsingin Sanomat. Muistot. Viitattu 5.9.2021.
- ↑ Riihimäki, Juha: Ihmisoikeusaktivisti Atik Ali haluaa parantaa muidenkin vähemmistöjen kuin tataarien asemaa Suomessa hs.fi. 18.3.2023. Viitattu 9.4.2024.
- ↑ Nadja Mikkonen: Sangen tuntematon sotilas Yle uutiset. 8.12.2019. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Ilkka Malmberg: Pihoilla oli monenkielisiä porukoita (tilaajille) 13.2.2011. Helsingin Sanomat. Viitattu 29.9.2021.
- ↑ Marjaana Varmavuori: Viekö tämä mies Espoota miten tahtoo? Färid Ainetdin, 79, tunnetaan piinkovana neuvottelijana, joka on luonut Espooseen viiden hehtaarin urheiluimperiumin (tilaajille) 28.4.2018. Helsingin Sanomat. Viitattu 25.6.2021.
- ↑ Bedretdin 2011, s. 135
- ↑ Baibulat 2004, s. 148
- ↑ Hovi, Piia & Seppälä, Marketta: Samaa maata 1. Porin taidemuseo, 1997. Porin taidemuseon julkaisuja 40.
- ↑ Launis, Maaret: Presidenttejä vuosikymmenet palvelleet hovimestarit Erdal Bedretdin ja Olavi Virtamo jakavat tärkeimmät oppinsa avecmedia.fi. 29.11.2022. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Kadriye Bedretdin researchportal.helsinki.fi. Viitattu 26.10.2022.
- ↑ Bedretdin, Kadriye (toim.): Tugan Tel – Kirjoituksia Suomen tataareista. Helsinki: Suomen Itämainen Seura, 2011. ISBN 978-951-9380-78-0.
- ↑ Pasi Rakkolainen: Alulle maajoukkue vahvistus Euroliigasta 15.8.2018. Forssan Lehti. Viitattu 9.2.2021.
- ↑ a b Suikkanen 2012.
- ↑ Abrahamin tyttäret kysyvät: mikä on meille pyhää? ekumenia.fi. Viitattu 23.8.2022.
- ↑ Juha Janhunen: Daher, Ymär (1910 – 1999) 17.6.2010. Kansallisbiografia. Viitattu 27.3.2021.
- ↑ Tatar minority in Finland — fully integrated into society m.realnoevremya.com. 2017. Viitattu 23.8.2022.
- ↑ Harry Halen: Hakim, Weli-Ahmed 28.2.2021. Biografiakeskus. Viitattu 27.3.2021.
- ↑ Jasmin Hamid paljasti faktoja itsestään – puhuu lapsilleen tataaria 17.11.2020. mtv uutiset. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Aromaa, Anna: Valkoisessa talossa pidetään verhot auki. Helsingin Sanomat, 30.4.2004. Digilehti (maksullinen). Viitattu 9.9.2021.
- ↑ Markku Lahti: Adil Ismail hs.fi. 2007. Viitattu 12.12.2022.
- ↑ Atik Ismail: Atik Ismail – Pelimies (omaelämänkerta), s. 11. Minerva, 2016. ISBN 978-952-312-371-7.
- ↑ Baibulat 2004, s. 256
- ↑ Päivi Eskelinen: Tampereen kauppakamari tampereenkauppakamarilehti.jj-net.fi. 22.03.2017. Viitattu 8.9.2021.
- ↑ Baibulat 2004, s. 74.
- ↑ Suomi on suuri ja valoisa 2014. Helsingin Sanomat. Viitattu 7.6.2022.
- ↑ Jääkiekkoleijonat Suomen jääkiekkomuseo ry. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Haiku poetry in Tatar bokpil.eu. Viitattu 20.12.2022.
- ↑ Juha Veli Jokinen: Tampereen uusi miljonääri on taustaltaan tataari 01.11.2016. Iltalehti. Viitattu 18.6.2021.
- ↑ Riihonen, Risto: Oppi Avoniukselta. Kauppalehti, Pörssiliite, 16.8.1999, s. 8.
- ↑ Ilves-Historia – Pelaaja Ilves-Hockey. Viitattu 9.2.2021.
- ↑ Baibulat 2004, s. 38.
- ↑ Jääkiekkokirja 2020–2021 s.488
- ↑ Leitzinger 1999, s. 34.
- ↑ Stiina Ikonen: Sabah Samaletdinista Myrskylän seuraava kunnanjohtaja 19.5.2015. Seutu4. Viitattu 5.9.2021.
- ↑ Baibulat 2004, s. 52
- ↑ Suomi tarvitsee lisää ulkomaalaisia. (tilaajille) Helsingin Sanomat, 11.2.2002. Artikkelin verkkoversio.
- ↑ Antero Leitzinger: Kanykoff, Hasan (1880-1954) 2011. Kansallisbiografia. Viitattu 14.10.2021.
- ↑ Yritys | Mattocenter mattocenter.com. Viitattu 29.9.2022.
- ↑ Ellinoora Autti: Virheet saavat näkyä – Saiden värikkäät silkkityynyt hurmaavat hauskoilla muodoillaan 2022. Gloria. Viitattu 29.9.2022.
- ↑ Baibulat 2004, s. 41.
- ↑ Niznij Novgorodin kauppamiehet rtva.kavi.fi. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Suomen tataarien juurilla rtva.kavi.fi. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Aynur Tattarinmäeltä rtva.kavi.fi. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Moskeijaan johtanut tie youtube.com. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Pyhä perintö youtube.com. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Туңган як: Суоми youtube.com. Viitattu 1.6.2024.
- ↑ Tugan Tel, s. 49
Aiheesta muualla
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Suomen tataarit Wikimedia Commonsissa
- Rauno Hakulinen: Kansankirkon varjossa (pdf) (Uskontotieteen pro gradu –tutkielma) 2008. Humanistinen tiedekunta. Pysyvä osoite
- Elina Kervinen: Tavismuslimit. Ylioppilaslehti 9/2004.
- Dokumentti Suomen tataareista (tataarin kielellä, suomeksi tekstitettynä).
- Финляндия татарлары / Финские татары "Халкым минем" (dokumentti tataariksi)
- Pyhä Perintö - dokumentti Järvenpään tataariyhteisöstä
- Suomentataarilainen yhtye Başkarma.
- Tataariyhteisön Mähallä Habärläre - lehti. (Arkistoitu – Internet Archive)
- Kiptshak-heimon jäseniä - Helsingin keskuksessa, Seura, 26.08.1936, nro 35, s. 12, Kansalliskirjaston digitaaliset aineistot
- Finlandiya Tatarları - turkkilainen dokumentti Suomen tataareista
- Renat Bekkin - Connections between Tatars in Petrograd-Leningrad and Finland during the 1920s and 1930s - PDF
- The "Tatar Way" of Understanding and Practising Islam in Estonia
- Horsemeat in the culinary traditions of the Mishär Tatar diaspora in the eastern Baltic Sea region: cultural and historical aspects
- Journal of Endangered Languages: Tatar language preservation and educational activities in Finland
- Journal of Endangered Languages: The role of language and religion in Estonian Tatar identity-building
- Visible and Invisible Tatar Women in Finland - Sabira Stahlberg
- Tatarstan osana Venäjän monikulttuurisuutta, eli venäläisen ja venäjäläisen ero - Arsen Kaader
- Yabalak SÜZLEK - Tataarilainen sanakirja - Fazile Nasretdin, Raif Hairulla
- Институт Татарской энциклопедии (Tataaritietosanakirjan instituutti - Youtube)
- Suomen Islam-seurakunta, Youtube
- Osman Alin äänihaastattelu vuodelta 1955 - Yle
|