Urheiluvuosi 1992
Urheiluvuodet |
---|
1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 – 1992 – 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 |
Vuodet |
1989 • 1990 • 1991 – 1992 – 1993 • 1994 • 1995 |
Urheiluvuosi 1992 käsittelee vuoden 1992 merkittäviä uutisia ja tapahtumia urheilussa.
Yleiskilpailut
- Talviolympialaiset 8.–23.2. Albertvillessa, Ranskassa. Menestynein maa oli kymmenen kultamitalia ja kaikkiaan 26 mitalia saanut Saksa. IVY ja Norja voittivat kumpikin yhdeksän kultamitalia.[1]
- Kesäolympialaiset 25.7.–9.8. Barcelonassa, Espanjassa. Mitalitilaston kärkimaat olivat IVY, Yhdysvallat ja Saksa. Kisoihin osallistui ennätyksellisesti 173 maata ja 10 274 urheilijaa.[2][3]
Alppihiihto
- Albertvillen olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat viidessä alppihiihtolajissa. Itävalta ja Italia voittivat kolme kultamitalia. Mitaleille ylsi 12 maata. Itävallan Petra Kronberger voitti alppiyhdistetyn ja pujottelun.[4]
- Maailmancupin 1991–1992 kokonaiskilpailun voittajat olivat Sveitsin Paul Accola ja kolmannen peräkkäisen kerran Itävallan Petra Kronberger.[5]
Amerikkalainen jalkapallo
- XXVI Super Bowl 26.1. Minneapolisissa. Washington Redskins voitti Buffalo Billsin 37–24.[6]
Ampumahiihto
- Albertvillen olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat kolmessa ampumahiihtolajissa. Saksa voitti kolme kultamitalia, IVY kaksi ja Ranska yhden. Mitaleille ylsi kuusi maata. Saksan Mark Kirchner vei kaksi kultaa ja yhden hopean sekä saman maan Antje Misersky yhden kullan ja kaksi hopeaa.[7]
- Maailmanmestaruuskilpailut 22.3. Novosibirskissa, Venäjällä. Ohjelmassa olivat joukkuekilpailut. Miesten kilpailun voitti IVY ja naisten Saksa.[8]
- Maailmancupin 1991–1992 kokonaiskilpailun voittajat olivat Norjan Jon Åge Tyldum ja IVY:ä edustanut Anfisa Reztsova.[9]
Ampumaurheilu
- Barcelonan olympialaisten ampumakilpailujen ohjelmassa oli seitsemän miesten ja neljä naisten lajia sekä kaksi yhteistä haulikkolajia. IVY:n joukkueen ampujat voittivat viisi kultamitalia, joista kaksi meni pistooliampuja Marina Logvinenkolle. Avoimista haulikkolajeista skeetin voitti kiinalaisnainen Zhang Shan.[10]
- Ilma-aseiden Euroopan-mestaruuskilpailut 28.2.–1.3. Budapestissa, Unkarissa.[11]
- Haulikkolajien Euroopan-mestaruuskilpailut 10.–20.6. Istanbulissa, Turkissa.[12]
Autourheilu
- Rallin maailmanmestaruuden voitti toisen kerran urallaan espanjalainen Carlos Sainz, joka ajoi Toyotalla. Seuraavina olivat Lancia-kuljettajat Juha Kankkunen kymmenen pistettä ja Didier Auriol 24 pistettä Sainzille hävinneenä. Osakilpailuja oli neljätoista, ja niistä Auriol voitti kuusi, Sainz neljä sekä Kankkunen yhden.[13]
- Formula 1:n maailmanmestaruuden voitti ylivoimaisesti Williamsilla ajanut britti Nigel Mansell. Toiseksi sijoittui Williamsin toinen kuljettaja Riccardo Patrese ja kolmas oli Benettonilla ajanut Michael Schumacher. Kolminkertainen maailmanmestari Alain Prost piti välivuotta. Osakilpailuja oli kuusitoista, joista Mansell voitti yhdeksän, Ayrton Senna kolme, Gerhard Berger kaksi sekä Patrese ja Schumacher yhden.[14][15]
Baseball
- MLB:n mestaruuden voitti ensimmäisenä ei-yhdysvaltalaisena joukkueena kanadalainen Toronto Blue Jays, joka oli lokakuussa pelatussa World Seriesissä Atlanta Bravesia parempi otteluvoitoin 4–2.[16]
- Barcelonan olympialaisissa baseball oli ensi kertaa mukana virallisena olympialajina. Kuuba voitti loppuottelussa Taiwanin 11–1. Pronssiottelussa Japani voitti Yhdysvallat 8–3.[17]
Golf
- Masters-turnauksen voitti yhdysvaltalainen Fred Couples.[18]
- Yhdysvaltain avoimen turnauksen voitti yhdysvaltalainen Tom Kite.[19]
- Britannian avoimen turnauksen voitti kolmannen kerran urallaan britti Nick Faldo.[19]
- PGA-mestaruuden voitti zimbabwelainen Nick Price.[18]
- Toinen Solheim Cup Euroopan ja Yhdysvaltain naisten joukkueiden välillä pelattiin 2.–4.10. Dalmahoyn kentällä, Skotlannissa. Eurooppa voitti pistein 11,5–6,5.[20][21]
Jalkapallo
- Cup-voittajien cupin loppuottelu 6.5. Lissabonissa, Portugalissa. Saksalainen Werder Bremen voitti ranskalaisen AS Monacon 2–0.[22]
- UEFA-cupin loppuottelut 29.4. ja 13.5. Torinossa ja Amsterdamissa. Alankomaalainen Ajax voitti cupin vierasmaalisäännön perusteella pelattuaan italialaisen Torinon kanssa tasan 2–2 vieraskentällä ja 0–0 kotikentällä.[23]
- Euroopan mestarijoukkueiden cupin loppuottelu 20.5. Lontoossa, Englannissa. Espanjalainen FC Barcelona voitti italialaisen Sampdorian 1–0 Ronald Koemanin jatkoaikamaalilla.[24][25]
- Euroopan-mestaruuskilpailut 10.–26.6. Ruotsissa. Euroopan-mestaruuden voitti Tanska, joka voitti Göteborgissa pelatussa loppuottelussa Saksan 2–0. Välierien hävinneet joukkueet olivat Ruotsi ja Alankomaat. Tanska sai paikan turnaukseen vain vähän ennen sen alkua, kun sotaa käyvä Jugoslavia suljettiin pois kansainvälisestä urheilutoiminnasta.[26]
- Barcelonan olympialaisissa miesten loppuottelussa Espanja voitti Puolan 3–2. Pronssille sijoittui Ghana.[27]
- Bastiassa, Korsikalla lähes 20 ihmistä kuoli Ranskan cupin välieräottelua varten paikalle tuodun tilapäiskatsomon romahtaessa vähän ennen ottelun alkamishetkeä.[28][29][30]
Judo
- Barcelonan olympialaisten judokilpailuissa sekä miehet että naiset ottelivat seitsemässä painoluokassa. Japani otti kymmenen mitalia, ja sen lisäksi kahteen kultamitaliin ylsivät Espanja, Ranska ja IVY. Yhteensä mitalimaita oli 19. Puolan Waldemar Legień uusi ainoana judokana neljän vuoden takaisen olympiavoittonsa. Miesten raskaimman sarjan (yli 95 kg) voitti IVY:tä edustanut Davit Hahaleišvili, ja naisten yli 72-kiloisissa Zhuang Xiaoyanista tuli Kiinan ensimmäinen judon olympiavoittaja.[31]
Jääkiekko
- Albertvillen olympialaisissa miesten jääkiekkoturnaukseen osallistui 12 maata. Kultaa voitti IVY, hopeaa sai loppuottelun maalein 1–3 hävinnyt Kanada ja pronssille sijoittui Tšekkoslovakia. Viktor Tihonov oli kolmannen peräkkäisen kerran olympiavoittajajoukkueen päävalmentajana.[32]
- Miesten maailmanmestaruuskilpailut 28.4.–10.5. Prahassa ja Bratislavassa, Tšekkoslovakiassa. Ruotsi voitti loppuottelussa Suomen 5–2. Pronssille sijoittui Tšekkoslovakia.[33]
- Naisten maailmanmestaruuskilpailut 19.–26.4. Tampereella, Suomessa. Kanada voitti loppuottelussa Yhdysvallat 8–0. Pronssille sijoittui Suomi.[34]
- NHL:n 1.6. ratkenneissa loppuotteluissa Pittsburgh Penguins voitti toisen peräkkäisen Stanley Cupin, kun se oli Boston Bruinsia parempi otteluvoitoin 4–0. Pudotuspelien parhaaksi pelaajaksi valittiin Pittsburghin Mario Lemieux.[35][36]
Koripallo
- Barcelonan olympialaisten miesten turnauksessa pelasivat ensi kertaa olympialaisissa parhaat ammattilaispelaajat. Kultaa voitti ylivoimaisesti Yhdysvaltain Dream Teamiksi kutsuttu, johon kuuluivat muun muassa Larry Bird, Michael Jordan ja Earvin "Magic" Johnson. Hopeaa sai loppuottelun lukemin 85–117 hävinnyt Kroatia, ja pronssille sijoittui Liettua. Naisten loppuottelussa IVY voitti Kiinan 76–66 ja pronssille sijoittui Yhdysvallat.[37]
- NBA:n mestaruuden voitti Chicago Bulls toisen peräkkäisen kerran voittamalla loppuottelusarjassa Portland Trail Blazersin 4–2.[38][39]
Kriketti
- Maailmanmestaruuskilpailut 22.2.–25.3. Australiassa ja Uudessa-Seelannissa. Pakistan voitti loppuottelussa Englannin juoksuin 249–227 ja sai ensimmäisen maailmanmestaruutensa.[40][41]
Käsipallo
- Barcelonan olympialaisissa IVY voitti miesten loppuottelussa Ruotsin 22–20, ja pronssille sijoittui Ranska. Naisten kultamitalit vei Etelä-Korea voittamalla loppuottelussa Norjan 28–21, ja pronssia sai IVY.[42]
Lentopallo
- Barcelonan olympialaisten miesten loppuottelussa Brasilia voitti Alankomaat 3–0. Pronssia sai Yhdysvallat. Naisten turnauksessa Kuuba voitti kultaa, loppuottelun erin 3–1 hävinnyt IVY sai hopeaa ja Yhdysvallat sijoittui pronssille.[43]
Maahockey
- Barcelonan olympialaisissa Saksa voitti miesten loppuottelussa Australian 2–1, ja pronssille sijoittui Pakistan. Naisten kultamitalit otti Espanja voittamalla loppuottelussa Saksan 2–1, ja pronssia sai Iso-Britannia.[44]
Moottoripyöräurheilu
- RR-ajon maailmanmestaruuden voittivat Italian Alessandro Gramigni (125 ksm), Italian Luca Cadalora (250 ksm) ja Yhdysvaltain Wayne Rainey (500 ksm).[45]
- Motocrossin maailmanmestareiksi ajoivat Etelä-Afrikan Greg Albertyn (125 ksm), Etelä-Afrikan Donny Schmit (250 ksm) ja Belgian Georges Jobé (500 ksm). Jobélle mestaruus oli viides.[46]
- Speedwayn henkilökohtaisen maailmanmestaruuden voitti britti Gary Havelock. Pariajon ja joukkueiden maailmanmestaruudet menivät Yhdysvaltoihin.[45]
- Jääspeedwayn maailmanmestaruuden voitti IVY:n Juri Ivanov. IVY voitti joukkueiden maailmanmestaruuden.[45]
- Trialin maailmanmestaruuden voitti Suomen Tommi Ahvala. Joukkuemestaruuden voitti Espanja.[47]
- Enduron maailmanmestarit olivat italialais-ruotsalainen Jeff Nilsson (80 ksm), italialaiset Giorgio Grasso (250 ksm), Mario Rinaldi (350 ksm) ja Tullio Pellegrinelli (500 ksm) sekä suomalainen Kari Tiainen (1250 ksm).[45]
Nyrkkeily
- Ammattilaisnyrkkeilyn raskaan sarjan entinen maailmanmestari Mike Tyson tuomittiin maaliskuussa kuuden vuoden vankeuteen raiskauksesta.[48]
- Yhdysvaltalainen Riddick Bowe nousi ammattilaisnyrkkeilyn raskaan sarjan maailmanmestariksi pistevoitolla maanmiehestään Evander Holyfieldista marraskuussa Las Vegasissa. Tappio oli Holyfieldin 29 ottelun ammattilaisuralla ensimmäinen.[49]
- Barcelonan olympialaisten nyrkkeilykilpailuissa miehet ottelivat 12 painoluokassa. Kuuba voitti seitsemän kulta- ja kaksi hopeamitalia. Yhteensä mitalimaita oli 25. Raskaimman, yli 91-kiloisten sarjan voitti Kuuban Roberto Balado.[50][51]
Paini
- Barcelonan olympialaisten painikilpailuissa miehet kilpailivat kymmenessä painoluokassa niin kreikkalais-roomalaisessa painimuodossa kuin vapaapainissakin. IVY oli menestyksekkäin joukkue kuudella kulta-, viidellä hopea- ja viidellä pronssimitalilla. Kaikkiaan mitaleja sai 18 maata. Raskaimman sarjan voitti kreikkalais-roomalaisessa painissa IVY:n Aleksandr Karelin ja vapaapainissa Yhdysvaltain Bruce Baumgartner.[52][53]
Pikaluistelu
- Albertvillen olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat viidessä lajissa. Kilpailut käytiin ulkosalla, joten ajat jäivät heikommiksi kuin neljän vuoden takaisissa olympialaisissa. Saksa voitti viisi kultamitalia. Mitaleille ylsi kahdeksan maata. Yhdysvaltalainen Bonnie Blair voitti kultaa 500 metrillä ja 1 000 metrillä sekä saksalainen Gunda Niemann 3 000 metrillä ja 5 000 metrillä.[54]
- Sprinttimaailmanmestaruuskilpailut 29.2.–1.3. Oslossa, Norjassa. Miesten mestaruuden vei kaikki neljä lähtöä voittanut IVY:n edustaja Igor Železovski. Naisten mestari oli molemmat 1 000 metrin lähdöt voittanut Kiinan Ye Qiaobo ennen 500 metrin lähtöjen nopeinta Yhdysvaltain Bonnie Blairia.[55]
- Naisten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 7.–8.3. Heerenveenissä, Alankomaissa. Mestaruuden voitti kahdella pisimmällä matkalla nopeimpana ollut Saksan Gunda Niemann.[56]
- Miesten yleisluistelun maailmanmestaruuskilpailut 21.–22.3. Calgaryssa, Kanadassa. Mestaruuden voitti Italian Roberto Sighel maailmanennätyspistein 157,150 ottamatta yhtään matkavoittoa. Hopealle sijoittui 1 500 metrin ja 10 000 metrin nopein, alankomaalainen Falko Zandstra.[57]
- Yleisluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 17.–19.1. Heerenveenissä, Alankomaissa. Miesten mestaruuden voitti Alankomaiden Falko Zandstra, ja naisten mestari oli kolme matkavoittoa ottanut Saksan Gunda Niemann.[58]
Pohjoismaiset hiihtolajit
- Albertvillen olympialaisissa sekä miehet että naiset kilpailivat viidessä eri maastohiihtolajissa. Mäkihyppyyn kuului kolme kilpailua ja yhdistettyyn kaksi. Miesten maastohiihdossa Norja voitti kaikki miesten kultamitalit, ja naisten puolella IVY voitti kolme kultaa. Norjan Vegard Ulvang ja Bjørn Dæhlie sekä Venäjän Ljubov Jegorova voittivat kukin kolme kultamitalia, joista yhden viestissä. Jegorova sai lisäksi kaksi hopeaa ja molemmat norjalaiset yhden. Mäkihypyssä Suomen Toni Nieminen voitti kaksi kultaa, joista toisen joukkuekilpailussa, ja sai lisäksi yhden pronssin.[59][60]
- Lentomäen maailmanmestaruuskilpailut 21.3. Harrachovissa, Tšekkoslovakiassa. Mitaleille hyppäsivät Japanin Noriaki Kasai, Itävallan Andreas Goldberger ja Italian Roberto Cecon. Saksan Christof Duffner kaatui maailmanennätyspituutta 194 metriä sivunneen hyppynsä. Huonon sään vuoksi kilpailu jäi yksipäiväiseksi.[61]
- Keski-Euroopan mäkiviikko 29.12.1991–6.1.1992 Saksassa ja Itävallassa. Suomen Toni Nieminen voitti kokonaiskilpailun ja kolme osakilpailua. Garmisch-Partenkirchenin uudenvuodenkilpailun voitti Itävallan Andreas Felder. Yhteispisteissä Martin Höllwarth hävisi Niemiselle 69,1 pistettä ja hänen maanmiehensä Werner Rathmayr 79,5 pistettä.[62][63]
Pyöräily
- Barcelonan olympialaisissa kilpailtiin maantiepyöräilyssä kahdessa miesten ja yhdessä naisten lajissa sekä ratapyöräilyssä viidessä miesten ja kahdessa naisten lajissa. Saksalaiset voittivat neljä kultamitalia. Maantieajon voittajat olivat italialainen Fabio Casartelli ja australialainen Kathryn Watt. Eräajon voittaneesta Erika Salumäestä tuli itsenäisen Viron ensimmäinen olympiavoittaja toisen maailmansodan jälkeen; neljä vuotta aiemmin hän voitti kultaa Neuvostoliiton edustajana.[64]
- Espanjan ympäriajon voitti sveitsiläinen Tony Rominger.[65]
- Italian ympäriajon voitti espanjalainen Miguel Indurain.[66]
- Ranskan ympäriajon voitti toisena peräkkäisenä vuonna Miguel Indurain.[66]
Ratsastus
- Barcelonan olympialaisissa Saksa voitti kuudesta kultamitalista kolme. Henkilökohtaisten kilpailujen voittajia olivat saksalaiset Nicole Uphoff kouluratsastuksessa ja Ludger Beerbaum esteratsastuksessa sekä australialainen Matthew Ryan kenttäratsastuksessa. Joukkuekilpailujen voitot menivät Saksaan, Alankomaihin ja Australiaan.[67]
Squash
- Miesten maailmanmestaruuskilpailut 20.–26.9. Johannesburgissa, Etelä-Afrikassa. Pakistanin Jansher Khan voitti neljännen maailmanmestaruutensa 3–1-loppuotteluvoitolla Australian Chris Dittmarista.[68]
- Naisten maailmanmestaruuskilpailut 3.–18.10. Vancouverissa, Kanadassa. Loppuottelussa Uuden-Seelannin Susan Devoy voitti Australian Michelle Martinin erin 3–0. Devoylle mestaruus oli neljäs.[69]
Taitoluistelu
- Albertvillen olympialaisissa kilpailtiin neljässä eri lajissa. IVY:n joukkue voitti kolme kultamitalia, kun Viktor Petrenko voitti miesten kilpailun, Natalia Miškutenok / Artur Dmitrijev pariluistelun sekä Marina Klimova / Sergei Ponomarenko jäätanssin. Yhdysvaltain Kristi Yamaguchi voitti naisten kilpailun.[70]
- Taitoluistelun maailmanmestaruuskilpailut 25.–30.3. Oaklandissa, Yhdysvalloissa. Tuoreet olympiavoittajat Viktor Petrenko, Kristi Yamaguchi, Natalia Miškutenok / Artur Dmitrijev ja Marina Klimova / Sergei Ponomarenko veivät myös maailmanmestaruudet.[71]
- Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 22.–27.1. Lausannessa, Sveitsissä. Tšekkoslovakian Petr Barna voitti miesten ja Ranskan Surya Bonaly naisten mestaruuden. Pariluistelun voitti IVY:ä edustanut pari Natalia Miškutenok / Artur Dmitrijev sekä jäätanssin saman joukkueen Marina Klimova / Sergei Ponomarenko.[72]
Tennis
- Australian avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Jim Courier ja naisten jugoslavialainen Monica Seles.[73]
- Ranskan avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti Jim Courier ja naisten Monica Seles.[74]
- Wimbledonin miesten kaksinpelin mestaruuden voitti yhdysvaltalainen Andre Agassi ja naisten saksalainen Steffi Graf.[75]
- Yhdysvaltain avointen miesten kaksinpelin mestaruuden voitti ruotsalainen Stefan Edberg ja naisten Monica Seles.[76]
- Barcelonan olympialaisissa kaksinpelien kultamitalistit olivat Sveitsin Marc Rosset ja Yhdysvaltain Jennifer Capriati. Miesten nelinpelin voitti saksalaispari Boris Becker / Michael Stich, ja naisten nelinpelin voitto meni Yhdysvaltoihin parille Mary Joe Fernández / Gigi Fernández.[77]
- Davis Cupin voitti Yhdysvallat ja Federation Cupin Saksa.[78]
Uinti
- Barcelonan olympialaisten uintilajien menestynein maa oli 14 kultamitalia voittanut Yhdysvallat. Unkarin selkä- ja sekauimari Krisztina Egerszegi voitti kolme henkilökohtaista kultamitalia. IVY:n vapaauimari Jevgeni Sadovyi voitti kolme kultaa, joista yhden viestissä. Taitouinnin henkilökohtaisen kilpailun kultamitali päätettiin yli vuosi kisojen jälkeen jakaa kahdelle uimarille yhden tuomarin pisteitä antaessaan tekemän virheen vuoksi.[79][80]
- Sprinttiuinnin Euroopan-mestaruuskilpailut 21.–22.11. Espoossa, Suomessa. Saksa ja Ruotsi voittivat kumpikin neljä kultamitalia sekä järjestäjämaa Suomi kolme.[81]
Voimistelu
- Barcelonan olympialaisten voimistelukilpailujen menestynein joukkue oli yhdeksän kultaa telinevoimistelussa ja yhden rytmisessä voimistelussa voittanut IVY, jonka edustaja Vitali Štšerbo voitti ennätykselliset kuusi kultamitalia. Naisten puolella Romanian Lavinia Miloșovici voitti kaksi telinemestaruutta ja IVY:n Tatjana Gutsu neliottelun. Miloșovici sai permannolla ja kiinalainen Lu Li eritasonojapuilla täydet 10,00 pistettä. Rytmisessä voimistelussa kultaa voitti Aleksandra Timošenko.[82][83]
Yleisurheilu
- Barcelonan olympialaisten yleisurheilukilpailuissa menestyneimmät joukkueet olivat Yhdysvallat ja IVY. Maailmanennätystä paransivat Yhdysvaltain Kevin Young 400 metrin aitajuoksussa (46,78) sekä Yhdysvaltain miesten viestijuoksujoukkue 4 × 100 metrillä (37,40) ja 4 × 400 metrillä (2.55,74). Yhdysvaltain Carl Lewis voitti pituushypyssä kultaa kolmannen kerran. Marokon Khalid Skah voitti kultaa 10 000 metrin juoksussa mutta sai yleisöltä kovat buuaukset, kun hänen kierroksella jäänyt maanmiehensä Hammou Boutayeb yritti juoksun loppuvaiheissa häiritä Skahin kanssa voitosta taistellutta Kenian Richard Chelimoa.[84][85]
- Maastojuoksun maailmanmestaruuskilpailut 21.3. Bostonissa, Yhdysvalloissa. Miesten maailmanmestaruuden voitti viidennen kerran Kenian John Ngugi. Naisten kilpailun ykkönen oli yhdysvaltalainen Lynn Jennings. Kenia voitti molemmat joukkuemestaruudet.[86]
- Puolimaratonin maailmanmestaruuskilpailut järjestettiin ensimmäisen kerran 20.9. Newcastlessa, Englannissa. Miesten maailmanmestaruuden voitti Kenian Benson Masya ja naisten britti Liz McColgan. Miesten joukkuemestaruuden voitti Kenia ja naisten Japani.[87]
- Sisäratojen Euroopan-mestaruuskilpailut 28.2.–1.3. Genovassa, Italiassa. Menestynein joukkue oli IVY. Seitsenottelussa Ranskan Christian Plaziat teki sisäratojen maailmanennätyksen 6 418 pistettä.[88]
- Miehet paransivat maailmanennätyksiä useissa eri lajeissa.[89] Britti Steve Backley heitti 25.1. Aucklandissa keihästä tulokseen 91,46, joka oli uusi maailmanennätys, kun vuonna 1991 karheapintaisilla keihäillä heitetyt tulokset oli sääntömuutoksen myötä poistettu ennätystilastoista.[90] Ukrainalainen Serhi Bubka jatkoi seiväshypyn maailmanennätyksen parantelua sentti kerrallaan: hän hyppäsi 13.6. Dijonissa tuloksen 611, paransi ennätystä seuraavan kerran 30.8. Padovassa ja päätyi 19.9. Tokiossa tulokseen 613.[91] Barcelonan olympialaisissa yhdysvaltalainen Kevin Young juoksi 400 metrin aitajuoksussa 6.8. ennätyksen 46,78, ja kaksi päivää myöhemmin Yhdysvallat kohensi viestijuoksujen ennätyksiä aikoihin 37,40 ja 2.55,74.[92] Kenialainen Moses Kiptanui paransi 16.8. Kölnin GP-kilpailuissa 3 000 metrin juoksun maailmanennätykseksi 7.28,96, ja kolme päivää myöhemmin hän juoksi Zürichin GP-kilpailuissa 3 000 metrin estejuoksun maailmanennätyksen 8.02,08.[93] Yhdysvaltalainen Dan O’Brien teki 4.–5.9. Talencessa kymmenottelun uudet ME-pisteet 8891.[94] Algerialainen Noureddine Morceli paransi 6.9. Rietissä 1 500 metrin juoksun maailmanennätykseksi 3.28,86.[95]
Katso myös
Lähteet
- Arponen, Antti O.: Olympiakisat Ateenasta Atlantaan. WSOY, 1996. ISBN 951-0-21072-2.
- Pihlaja, Juhani: Urheilun käsikirja. TietoSportti, 1994. ISBN 951-97170-0-5.
- Siukonen, Markku & Ahola, Matti: Urheilun vuosikirja 13. Spartakus Oy, 1992. ISBN 951-96269-2-1.
- Siukonen, Markku & Ahola, Matti: Urheilun vuosikirja 14. Sporttikustannus Oy, 1993. ISBN 951-8920-18-4.
Viitteet
- ↑ Arponen, s. 485, 487
- ↑ Arponen, s. 331, 334
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 67, 91, 168
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 180, 192–193
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 119, 243
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 98, 310
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 178–179, 193–194
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 244
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 119, 244
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 64, 83–85
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 244
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 244–245
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 214, 269
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 226–227, 249, 312
- ↑ Melart, Juhani & Melart, Kari: Elämä pelissä – Grand Prix -ratojen sankarit, s. 264. 2. painos. WSOY, 1998. ISBN 951-0-22767-6.
- ↑ Harmsen, Natalie: On this day: The Toronto Blue Jays win the 1992 World Series History.ca. 24.10.2022. Corus Entertainment Inc.. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 65–66, 86–87
- ↑ a b Pihlaja, s. 152
- ↑ a b Pihlaja, s. 151
- ↑ Bisset, Fergus: The Biggest Upset In Solheim Cup History - Dalmahoy 1992 Golf Monthly. 15.9.2023. Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
- ↑ A look back at the 1992 Solheim Cup The Denver Post. 5.6.2013 (29.4.2016). Viitattu 8.2.2024. (englanniksi)
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 140
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 144
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 146
- ↑ UEFA Champions League: 1991/92, Final UEFA. Viitattu 2.8.2020. (englanniksi)
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 148, 154, 249–250
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 66, 87
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 139–140
- ↑ Corsica's Furiani stadium disaster: The worst tragedy in French sport, 30 years on 21.10.2022. France24. Viitattu 6.2.2024. (englanniksi)
- ↑ Timmers, Laurie: French MPs back ban on May 5 football games to honour victims of Corsican stadium collapse Euronews. 13.2.2020. Viitattu 6.2.2024.
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 55, 76–77
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 186, 196–197
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 141, 254
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 135, 256
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 149, 255
- ↑ Pihlaja, s. 263
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 66, 87
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 151, 260
- ↑ Pihlaja, s. 322
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 122
- ↑ Benson & Hedges World Cup 1992 Cricinfo. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 87–88
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 88
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 88–89
- ↑ a b c d Siukonen & Ahola 1993, 270
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 181, 270
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 188, 190, 270
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 23, 122
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 23, 208
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 75–76
- ↑ Arponen, s. 342–343
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, 74–75
- ↑ Arponen, s. 340–342
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 185, 194–195
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 112, 280
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 114, 280
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 119, 280
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 87, 280
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 190–192
- ↑ Arponen, s. 487–489
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 119, 272
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 250
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 95
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 57–58, 79–80
- ↑ Boyce, Barry: 47th Vuelta a Espana 1992 CyclingRevealed. Viitattu 5.2.2024. (englanniksi)
- ↑ a b Pihlaja, s. 605
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 65, 86
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 195, 285
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 200, 202, 285
- ↑ Siukonen & Ahola 1992, s. 185–186, 195–196
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 122–123, 125, 288
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 288
- ↑ Pihlaja, s. 739–740
- ↑ Pihlaja, s. 739
- ↑ Pihlaja, s. 736–737
- ↑ Pihlaja, s. 738
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 66, 89–90, 172, 177
- ↑ Pihlaja, s. 740
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 50–52, 71–74
- ↑ Arponen, s. 338–340
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 291
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 56–57, 78–79
- ↑ Arponen, s. 344–345
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 37, 68–71, 173–175, 177
- ↑ Arponen, s. 334–338
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 119, 301
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 193, 301
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 102, 111, 299–300
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 307–308
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 98
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 151, 184, 193
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 69, 174–175, 177, 307
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 180
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 188, 307
- ↑ Siukonen & Ahola 1993, s. 189
Aiheesta muualla
Kuvia tai muita tiedostoja aiheesta Urheiluvuosi 1992 Wikimedia Commonsissa