A Chelsea FC története
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7f/1905squad.jpg/300px-1905squad.jpg)
A Chelsea FC egy nyugat-londoni profi labdarúgóklub, melynek székhelye Fulhamben van. Az angol bajnokság első osztályában, a Premier League-ben szerepel.
A gárda az angol labdarúgás történetének egyik legsikeresebb klubja 6 bajnoki címmel, 8 FA-kupa, 5 Ligakupa, 4 Community Shield, 2 Bajnokok Ligája, 2 KEK, illetve 2 Európa-liga győzelemmel.
A klubot 1905-ben alapították, ezek után gyorsan hírnevet szerzett magának, mivel ismertebb labdarúgókat igazolt, így számos szurkolót is vonzott a meccseire. A sikerek azonban elmaradtak, az első 50 évben ugyanis nem tudtak bajnokságot nyerni. A Chelsea első 40 szezonját az első osztályban töltötte, bár a csapat többször végzett a tabella közepén, illetve előfordult az is, hogy kieső helyen álltak.
Első jelentős sikerüket az FA-kupában érték el, 1911-ben a döntőig meneteltek, és meg is nyerték azt. 1915-ben szintén a fináléba jutottak, ott azonban már elmaradt a győzelem. A későbbiekben továbbra is az elődöntőkig kvalifikálták magukat ebben a kiírásban: 1920-ban, 1932-ben, 1950-ben és 1952-ben is ott voltak a legjobb négy között. Végül miután Ted Drake lett a csapat edzője, 1955-ben megnyerte a gárdával az első bajnoki címet is.
1963-tól 1972-ig a csapatot hol sikerek, hol sikertelenség jellemezte. Az egylet olykor a tabella közepén végzett, és a különböző kupasorozatokban nem tudott győzelmeket aratni, de a későbbiekben több jelentős diadalt tudott felmutatni. Ebben az érában a következő sikereket érték el: Ligakupa győzelem 1965-ben, FA-kupa győzelem 1970-ben, 1971-ben KEK győzelem, valamint ezüstérem a kupában 1967-ben, illetve a Ligakupában is 1972-ben.
A következő évtizedeket válság jellemezte. Az egyesület teljesen eladósodott, miután magukénak akarták volna tudni stadionjukat, a Stamford Bridge-et, ezért a meghatározó játékosaikat eladták, így kiestek a másodosztályba. Végül miután John Neal átvette a csapatot, vezetésével megnyerték a másodosztályt, így újra az első osztály küzdelmeibe kapcsolódhattak be.
Szintén sikereket tudtak elérni az 1990-es és a 2000-es évek során. Ruud Gullit és Gianluca Vialli edzősködése idején megnyerték a Ligakupát és az UEFA-szuperkupát 1998-ban, valamint az ezredfordulón először elindulhattak a Bajnokok Ligája kiírásában is. 2003-ban az orosz milliárdos, Roman Abramovics vásárolta meg a klubot. Ekkor José Mourinho került az edzői székbe, aki három szezont töltött a csapatnál. Ez idő alatt a csapat két bajnoki címet, illetve egy FA-kupa és két Ligakupa győzelmet szerzett. 2009-ben a klub megnyerte a kupasorozatot és a bajnokságot is, így fennállásuk során először gyűjtötték be egy idényben a két trófeát. Miután Roberto Di Matteo vette át a gárda irányítását, általa a csapat elhódította a hetedik kupacímét, valamint először nyert Bajnokok Ligáját. A 2012–2013-as idényben a csapat a gyengébb bajnoki szereplés következtében az Európa Ligában indult, melyet a szezon végén meg is nyert.
Ezt követően újra José Mourinho került a vezetőedzői pozícióba, aki ismét nyert az egyesülettel egy bajnoki címet a 2014–2015-ös idényben, majd egy Ligakupát is szintén 2015-ben. Antonio Conte vezetésével a Kékek újra bajnokságot nyertek 2017-ben, és egy FA-kupát is 2018-ban. 2019-ben másodjára diadalmaskodtak Maurizio Sarri vezetésével az Európa-ligában.
1905 előtt
1896-ban Henry Augustus "Gus" Mears üzletember, aki nagy futballszurkoló hírében állt, valamint testvére, Joseph Mears felvásárolta a Stamford Bridge atlétikai pályát Nyugat-Londonban, Fulhamben, azzal a céllal, hogy átmenetileg futballmérkőzéseket rendezzenek majd ott. 1904-ben azonban a pálya korábbi tulajdonosa meghalt, így a Fulham FC gárdáját kérték meg arra, hogy fizessék a pálya bérleti díját. A csapat ezt elutasította, így Mears a Great Western Railway cégét kérte meg a bérlésre, ők azonban szénraktárként akarták azt használni. Mearst egyik tanácsadója, Fred Parker próbálta lebeszélni tervéről, ám nem járt sikerrel. Később elmesélte, mi történt ezután:
Szomorúan ballagtam Mears mellett, amikor hirtelen felbukkant a kutyája és olyan erősen megharapott a zoknimon keresztül, hogy vérezni kezdett a lábam. Mondtam neki: Nézd már, megharapott az átkozott kutya! Megmutattam neki ott, ahol vérzik, ő ahelyett, hogy sajnálkozott volna, lazán annyit felelt: Skót terrier, előbb harap, aztán ugat.A megjegyzés abszurditása annyira elképesztően vicces volt, hogy muszáj volt felnevetnem, miközben fél lábon ugráltam és éreztem, ahogy a vér végigcsorog a lábamon. Muszáj volt elmondanom neki, hogy ő a legmenőbb alak, akivel eddig találkoztam.
Egy perccel később rácsapott a vállamra, és így szólt: Átkozottul jól reagáltál a harapásra, a legtöbben cirkuszoltak volna. Nézd, én melletted állok, ne törődj a többiekkel. Nézesd meg a harapást a patikában, majd holnap 9:00-kor itt találkozunk, és nekilátunk a dolgoknak.[1]
Az incidenst követően Mears elfogadta Parker ajánlatát, hogy alapítsa meg saját labdarúgóklubját, hogy így a Stamford Bridge-en tudjanak játszani.
A kezdetek (1905–1915)
A Chelsea FC futballklubot 1905. március 10-én a Rising Sun nevű kocsmában (napjainkban: Butcher's Hook) alapították meg, amely a Fulham Roaddal szemben található.[2] Mivel a kerületben volt Fulham nevezetű egylet, a csapat a szomszédos városrészről kapta a nevét, így lett Metropolitan Borough of Chelsea, a London FC, Kensington FC, és a Stamford Bridge FC neveket pedig elutasították.[3] Mears javaslatára a klub átvette Lord Chelsea versenyszínét, a kék trikót a fehér rövidnadrággal és a sötétkék sportszárral együtt.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/26/Chelsea_1911-12_dg.jpg/300px-Chelsea_1911-12_dg.jpg)
A gárda fontolóra vette a Southern Football League-ben való elindulást, de a Fulham és a Tottenham Hotspur kifogásait követően elutasították őket, ezért inkább az English Football League-be kérvényezték a felvételt. Jelöltségüket 1905. május 29-én jóváhagyták; a Football League éves közgyűlésén Parker beszéde különösen fontos volt, melyben hangsúlyozta az új klub pénzügyi stabilitását, az új lenyűgöző stadiont, és a meghatározó játékosokat, mint William "Fatty" Foulke ("Gömböc") hálóőrt, aki korábban a Sheffield United gárdájával bajnoki címet és 2 FA-kupát nyert.
A 28 éves skót válogatott hátvédet, John Robertsont felvették játékos-menedzsernek. A klub olyan játékosokkal alakult meg, akiket más egyesületekből szerződtettek; Foulke mellett leigazolták Jimmy Windridge-et és Bob McRoberts-t a Small Heath-től, valamint Frank Pearsont a Manchester Citytől. A klub első mérkőzését 1905. szeptember 2-án játszotta idegenben a Stockport County ellen, és elvesztette azt 1–0-ra.[4] Az első hazai megmérettetésüket a Liverpool ellen játszották egy barátságos mérkőzés keretein belül, mely során 4–0-s győzelmet arattak. Az első bajnoki gól Robertson nevéhez fűződik, melyet a Blackpool ellen szerzett, ezzel a találattal a találkozót 1–0-ra nyerték meg.[5]
A gárda végül a másodosztályban a harmadik helyen végzett első évében, de Robertson folyamatosan látta, hogy pozícióját beavatkozásával aláássa a tanácsterem. 1905 novemberében már azt a lehetőséget is elvesztette, hogy ő maga állítsa össze a csapatot, végül 1907 januárjában a Glossop North End-hez szerződött.[6] William Lewis klubtitkár ideiglenes felelősséget vállalt a csapatért, a szezon végeztével pedig feljutáshoz vezette őket, nagyrészt Windridge és George "Gatling Gun" Hilsdon ("Gólyószóró") góljainak köszönhetően. Hilsdon debütálásakor 5 gólt szerzett és az első olyan játékos lett a klubban, aki 100 gólig jutott el.
Lewis helyét David Calderhead követte, aki a következő 26 évben trenírozta a Chelsea-t. A kezdetek kevés sikerrel jártak, a klub ingázott az első- és a másodosztály között. Az 1909–1910-es bajnokságban kiestek, 1911–1912-ben újra feljutottak, az 1914–1915-ös szezonban a 19. helyen végeztek, ezt az idényt azonban az első világháború miatt felfüggesztették. A klub a szabályok szerint kiesett volna, de amikor újraindult a bajnokság és 22 csapatosra bővült, újra az első osztályban indulhatott.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/e/e7/Chelsea-ilkmac.jpg)
1915-ben, az első világháború árnyékában a csapat a jelenlévő egyenruhás katonák nagy száma miatt bejutott az első FA-kupa döntőjébe, melyet akkoriban még "Khaki-kupának" neveztek. A Sheffield United elleni összecsapást komor hangulatban játszották a manchesteri Old Traffordon, elkerülve ezzel a háborúból adódó londoni zavargásokat. A Chelsea, leszámítva legjobb amatőr csatárát, Vivian Woodwardot – aki erősen ragaszkodott hozzá, hogy a döntő a bejutás sorrendjében dőljön el és ezért látszólag nem érdekelte ez a meccs – kiemelkedő játékával hívta fel magára a figyelmet. A kapus, Jim Molyneux hibája lehetővé tette a United számára, hogy a félidő előtt gólt szerezzenek, ám a kékek hiába tartottak ki az utolsó hat percig, az ellenfél még két gólt értékesített, beállítva így a 3–0-s végeredményt.
Kevés vagyona ellenére a klub az ország egyik legjobban támogatott csapatává vált, a szurkolókat vonzotta a gárda hírnévre törő, szórakoztató támadófutballt nyújtó játéka, illetve a sztárjátékosok, nevezetesen a hátvéd Ben Warren és a csatár Bob Whittingham. Az egyesületnek a legmagasabb volt a látogatottsága az 1907–1908-as,[7] az 1909–1910-es,[8] az 1911–1912-es,[9] az 1912–1913-as,[10] és az 1913–1914-es idényben.[11] 67 000-es szurkolói tömeg vett részt a Manchester United elleni bajnokin 1906 nagypéntekén, ami akkoriban rekordnak számított egy londoni mérkőzésen.[12] 55 000-en vettek részt a legelső londoni derbin az első osztályban a Woolwich Arsenal ellen, ez a nézőszám az angol első osztály meccsének rekordja. 1911. április 13-án, az FA-kupa negyedik fordulójában 77 952 néző vett részt a Swindown Town ellen.[13]
A két világháború között
A háborút követő első teljes idény, az 1919–1920-as volt a Chelsea addigi legsikeresebb szezonja. A 24 gólos támadó, Jack Cock szerződtetésével és vezérletével a harmadik helyen végeztek a bajnokságban – mely akkor egy londoni klub legjobb eredménye volt – valamint bejutottak az FA-kupa elődöntőjébe, ahol vereséget szenvedtek az Aston Villa csapatától, így lemaradtak a hazai pályájukon, a Stamford Bridge-en esedékes döntőről. Az 1923–1924-es szezonban ismét kiestek a másodosztályba, a következő öt szezonból négyben éppenhogy lemaradtak a feljutástól, ezzel ötödik, harmadik, negyedik és harmadikak lettek. A Chelsea a már hosszabb ideje a klubnál futballozó játékosainak vezérletével, Willie Fergusonnal, Tommy Lawval, és Andy Wilsonnal az 1929–1930-as szezonban feljutott újra az első ligába és a következő 32 esztendőben ott is maradt.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/64/Chelsea_1929.jpg/250px-Chelsea_1929.jpg)
Az 1930-as szezon kezdete előtt 25 000 fontért (49 000 dollár) igazolt három nevezetesebb játékost, a skót Hughie Gallachert, Alex Jacksont, és Alec Cheyne-t. Különösen Callagher volt korának egyik legnagyobb tehetsége, gólérzékenységéről volt ismert és arról, hogy az 1926–1927-es szezonban a Newcastle United csapatkapitánya volt. Ő és Jackson annak a Wembley Wizardsként ismert skót válogatottnak voltag tagjai, amely 5–1-re ütötte ki az angol válogatottat a Wembley Stadionban 1928-ban.
Bár időnként nagy arányú győzelmeket produkáltak – ezek közül kiemelkedik a Manchester United elleni 6–2-es, illetve a Sunderland elleni 5–0-s győztes mérkőzés – azonban az új trió nem érte el az elvárásokat. Gallacher mind a négy szezonjában a Chelsea gólkirálya volt, összesen 81 gólt szerzett, de Nyugat-Londonban a személyes problémái miatt hosszú eltiltások tarkították pályafutását, ezek közül jelentős a játékvezetővel való afférja miatti 2 hónapos eltiltása.[14] Jackson és Cheyne nehezen illeszkedett be a klubba, korábbi eredményeiket már nem tudták újra hozni. A trió 300 mérkőzés alkalmával nem lépett pályára együttesen, 1936-ra így mindannyian jelentős anyagi kárt szenvedtek az egyesülettől.[15] Csalódottságuk megtestesítette a Chelsea hibáit az évtized során, a teljesítmény és az eredmények nem függtek össze a játékosok kaliberével. A vezetőség úgy érezte, alkalmatlan labdarúgókra költötték a pénzt, különösen támadókra, a védekezést pedig teljesen elhanyagolták.
Az FA-kupában a döntőig meneteltek. 1932-ben a csapat győzelmet aratott a Liverpool és a Sheffield Wednesday felett, az elődöntőben a Newcastle ellen döntetlent ért el. Tommy Lang a Szarkákat két gólos előnyhöz juttatta, válaszul Gallacher is betalált, ám hiába támadtak a kékek folyamatosan, gól már nem született, így a Newcastle nyerte meg a trófeát.
Calderhead 1933-ban lemondott, helyére Leslie Knighton került, a költségvetés azonban alig változott a vezetése alatt. Az évtized különböző szakaszaiban a klub olyan válogatott labdarúgókat igazolt, mint Tommy Law, Sam Weaver, Sid Bishop, Harry Burgess, Dick Spence és Joe Bambrick, ennek ellenére az évtized folyamán a legjobb bajnoki helyezésük a nyolcadik volt. Irónikus módon a klub két legmegbízhatóbb játékosa nem került pénzbe számukra: Vic Woodley kapus 19 egymást követő mérkőzést nyert az angol válogatottal, George Mills középcsatár pedig a Chelsea első olyan játékosa, aki 100 bajnoki gólt ért el. Az 1932–1933-as és az 1933–1934-es szezonban két ponttal, míg az 1938–1939-es bajnoki idényben egy ponttal kerülték el a kiesést. 1939-ben ígéretes volt a menetelésük a kupában, úgymint az Arsenal és a Sheffield Wednesday elleni győzelem, azonban a Grimsby Town ellen hazai pályán a negyeddöntőben kiestek a sorozatból.
A klub továbbra is az ország egyik leglátogatottabb csapata volt. Az 1935. október 12-i Arsenal elleni rangadó 82 905 embert vonzott a Stamford Bridge-re, amely továbbra is klubrekord és a második legnagyobb nézőszám az angol bajnokságban. Közel 50 000 ember vett rész Gallacher és Jackson bemutatásán. 1939-ben, mivel a klub nem hozta az elvárásokat, Knighton visszalépett. Utódja a Queens Park Rangers korábbi trénere, a skót Billy Birrell lett.
1937-ben a Chelsea részt vett a párizsi Arts et Techniques dans la Vie moderne nemzetközi tornán és olyan nevezetes csapatok ellen lépett pályára, mint az Austria Wien, a Bologna, és a Slavia Praha, így az első olyan angol klubbá avanzsált, mely részt vett egy nemzetközi tornán.[16] Bejutottak a döntőbe, ahol az olasz bajnok Bologna ellen kaptak ki.
Az első világháború alatt sok sztárjátékost veszítettek el.[17]
A háború, a Gyinamo Moszkva és az új utánpótlás (1940–1952)
Birrellt röviddel a második világháború kitörése előtt nevezték ki vezetőedzőnek. Az 1939–1940-es bajnokságot három fordulót követően a zavargások következtében félbeszakították Nagy-Britanniában, ami azt jelentette, hogy ezeket az eredményeket nem tekintették hivatalosnak. A Chelsea ugyan minden helyi bajnokság kiírásában elindult, de mint minden klubot, így őket is jelentős veszteségek érték a játékoskeretet illetően a háborús harcok következtében. Kénytelenek voltak "vendégjátékosokat" meginvitálni és játszatni, nevezetesen Matt Busbyt, Walter Winterbottomot és Eddie Hapgoodot. A Football League War Cup kiírásában is részt vettek, mely során először a Wembley Stadionban léptek pályára, 1944-ben pedig a döntőben 3-1-re kaptak ki a Charlton Athletic ellen. Egy évvel később a Milwall egyesületét 2–0-ra győzték le 80 000-es szurkolói tömeg előtt. Utóbbi meccset követően John Harris vette át csapatkapitányként a trófeát a Wembley-ben Winston Churchill miniszterelnöktől.
1945 októberében a háború véget ért, az angol labdarúgó-szervezetek pedig annak keresték a módját, hogyan ünnepeljék meg a békeidő bekövetkeztével a játék visszatérését. A jóhiszeműség gesztusának részeként bejelentették, hogy a Szovjetunió uralkodó bajnokcsapata, a Gyinamo Moszkva bejárja az Egyesült Királyságot, és több hazai csapattal mérkőzik meg, köztük a Chelsea-vel is. A mérkőzésre november 13-án került sor a Stamford Bridge-en. A gárda egy addig ismeretlen, piros szalagot viselt a Gyinamo kék mezével való ütközés miatt. A kezdőrúgás előtt az orosz csapat játékosai egy csokor virágot adtak át az ellenfélnek.[18] Az orosz gárda sok szurkolót meglepett tehetségével és szívósságával, hogy 0–2-ről és 2–3-ról visszavágva 3–3-as döntetlent ért el. Becslések szerint több mint 100 000 néző volt a stadionban, töb bezren illegálisan léptek be. Ez az eddigi legmagasabb nézőszám a Stamford Bridge-en. A nézők számos beláthatatlan helyről, köztük a futópályáról és a lelátók tetejéről figyelték az összecsapást.[19]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cf/FC_Chelsea_squad_%2809-11-1947%29.png/250px-FC_Chelsea_squad_%2809-11-1947%29.png)
A háború után a Chelsea ismét nagy költekezésbe kezdett, és újra igazolt három nagy nevű csatárt, Tommy Lawtont, Len Gouldent és Tommy Walkert 22 000 fontért. A trió mind gólokat, mind szórakoztató játékot nyújtott – Lawton új klubrekordot állított fel azzal, hogy az 1946–1947-es bajnoki idényben 34 meccsen 26 gólt szerzett –[4] de a csapat akkor a 15. helyen végzett az idény végén, és Birell vezetésével sosem végeztek a 13. hely fölött. Miután Birrellel kiestek, Lawtont eladták a Notts Countynak 20 000 fontért, helyére Roy Bentleyt igazolták, akit 1948-ban szerződtettek a Newcastle Unitedtől 11 500 font fejében.
1951-ben a klub részéről újabb menetelés következett az FA-kupában. A negyeddöntőben 2–0-ra győzték le a Manchester Unitedet, a White Hart Lane-en londoni riválisukkal, az Arsenallal kellett szembenézniük. Bentley két gólos előnyhöz juttatta ugyan a csapatot, azonban az első félidő lefújása előtt közvetlenül az Arsenal gólt szerzett, miután a kapus egy szögletet követően a labdát a saját kapujába ütötte. 15 perc maradt hátra a mérkőzésből, amikor az Arsenal egyenlített, majd 1–0-ra nyerte meg az ismételt találkozót.
Egy évvel később úgy tűnt, újra kiesnek: négy meccsel a bajnokság vége előtt hat pont volt a hátrányuk a bennmaradáshoz és 14 találkozón át nyeretlenek voltak. Miután váratlanul megnyerték a következő három meccset, az utolsó összecsapásukon nemcsak le kellett győzniük a Bolton Wanderers csapatát, hanem reménykednie kellett kiesőjelölt társai, az Everton-Sheffield Wednesday találkozó kimenetelében. A Chelsea 4–0-ra nyert, a Wednesday pedig 6–0-ra verte meg az Evertont, így a Chelsea 0,044-es gólaránnyal biztosította be a bennmaradást.[4] 1952-ben az FA-kupa elődöntőjében ismét az Arsenallal mérkőztek meg és az első összecsapáson elért 1–1-es döntetlen után az ismételt találkozót 3–0-ra elveszítették. Birrell nem sokkal később lemondott.
Birrell legnagyobb eredményét a pályán kívül érte el a Chelsea-ben. Az átigazolási díjak kiadásainak csökkentése érdekében kidolgozott egy új utánpótlás programot Dickie Foss, Dick Spence és Jimmy Thompson vezetésével, melynek eredményeként ezentúl a klub saját maga nevel ki játékosokat.[20] Ez a politika a következő három évtizedben biztosította a csapat magját olyan játékosokkal, mint Jimmy Greaves, Bobby Smith, Peter Osgood, Peter Bonetti, Ray Wilkins, Ron Harris, Bobby Tambling, Alan Hudson, Terry Venables és John Hollins.
Ted Drake: Modernizáció és a bajnoki cím (1952–1961)
Sikerek: bajnoki cím (1955), Charity Shield (1955)
1952-ben az Arsenal és az angol válogatott korábbi játékosát, Ted Drake-et nevezték ki menedzsernek. Ő volt a klub történetében az első melegítős menedzser, aki minden mérkőzés után kezet fogott a játékosokkal, és minden meccs előtt "minden jót" kívánt nekik. Korszerűsítette a csapatot mind a pályán, mind a pályán kívül. Első intézkedése az volt, hogy eltávolította a Chelsea nyugdíjas képét a meccsprogramból, és így a klub Nyugdíjasok beceneve megszűnt létezni. Innentől kezdve már Kékekként emlegették őket. Mindez egy új "tomboló oroszlán" emblémájú címer bevezetéséhez is vezetett.[21]
A menedzser javította az edzések rendszerét, bevezette a labdázást, mely akkoriban ritka gyakorlat volt. Az elődje által megkezdett ifjúsági- és utánpótlásrendszert kibővítette és felhagyott a gárda régi átigazolási politikával, mely szerint gyakran megbízhatatlan sztárjátékosokat szerződtettek. Az alacsonyabb osztályokból kevésbé ismert, de megbízhatóbb játékosok mellett döntött.[4] Felszólította a szurkolókat arra, hogy legyenek patriótábbak és álljanak a csapat mögé.[4] Első évei nem bizonyultak ígéretesnek, mivel első idényében a 19. helyen végzett, egy ponttal elkerülve a kiesést, a második szezonban már nyolcadikak lettek.
Az 1954–1955-ös szezonban, a klub jubileumi évében a gárda olyan teljesítményt produkált, mely korábban nem jellemezte, váratlanul megnyerték ugyanis első bajnoki címüket az első osztályban. A csapat tagjai: Charlie 'Chic' Thompson kapus, Derek Saunders és Jim Lewis amatőr játékosok, a középső középpályás Johnny 'Jock' McNichol, Eric "Rabbit" Parsons és Frank Blunstone szélsők, Peter Sillett és az angol válogatott későbbi szövetségi kapitánya, Ron Greenwood középhátvédek, a klub régebbi játékosai, a jobbhátvéd Ken Armstrong, a balhátvéd Stan Willemse és a veterán hátvéd, John Harris. Talán az egyetlen igazi sztár a csapatkapitány és az idény gólkirálya (21 góllal), az angol válogatott Roy Bentley volt.
A Chelsea korántsem kezdték jól az idényt négy egymást követő vereséggel, beleértve az izgalmas Manchester United elleni 5–6-os vereséget, novemberben a 12.-ek voltak. Innentől kezdve viszont figyelemre méltó teljesítménnyel rukkoltak elő, a következő 25 összecsapásukból csak hármat buktak el. A Szent György-napi Sheffield Wednesday elleni 3–0-s győzelemmel, melyet a tartalékok játszottak végig, bebiztosították bajnoki elsőségüket. A siker kulcsa a fő riválisok és a második helyezett Wolverhampton Wanderers elleni két győzelem volt. Idegenben az első találkozón a Molineux Stadionban 4–3-ra diadalmaskodtak, úgy, hogy 3–2-re is vezetett az ellenfél, a Stamford Bridge-en pedig 1–0-s győzelem született áprilisban, mely során Sillett tizenegyest hibázott, illetve a Wolves csapatkapitánya, Billy Wright gólhelyzetben lőtt a léc felé.[22]
Az összesen szerzett 52 pont a bajnokságban így is az egyik legalacsonyabb eddig, amellyel a csapat megnyerte az első világháború óta az angol bajnoki címet. Az évad utolsó meccsén a Matt Busby vezette Busby Bébik néven ismert Manchester United díszsorfalat állt a regnáló bajnok Chelsea-nek. Ugyanebben az idényben négyszer is bajnokságot nyert a csapat: az A csapat mellett a tartalékok és a juniorok is megnyerték saját bajnokságukat.
A bajnokság megnyerésével biztosított volt, hogy a Chelsea az első angol résztvevő legyen a következő szezonban induló Bajnokcsapatok Európa-kupája sorozatában. Az első fordulóban a svéd bajnok Djurgådens gárdájával találkoztak volna, de az English Football League és az Angol labdarúgó-szövetség (angolul: FA) vezetői megtagadták indulásukat, úgy vélték, hogy a hazai tornákat kell előtérbe helyezni, ezért a klubot meggyőzték a visszalépésről.[23] A Chelsea egy nem hivatalos brit bajnokit játszott az Aberdeen csapatával, mely során az ellenfél győzött. A klub egy címerével ellátott tányérral ajándékozta meg az Aberdeent.
A Chelsea nem tudott tovább építeni a bajnoki sikerére, a következő szezonban a kiábrándító 16. lett. A csapatból kiöregedtek a játékosok és sorozatosan a középmezőnyben végeztek a bajnokságban. Ebben az időszakban az egyik fényes ígéretnek a góltermékeny Jimmy Greaves számított, aki négy idény alatt 122 bajnoki gólt szerzett. Vele együtt további ígéretes fiatalok sora jelent meg, akiket Drake kiskacsáiként emlegettek. Tapasztalatlanságukból adódóan azonban a teljesítményük nem tudott rendszeresen stabil maradni. 1961 januárjában a klub egyik meglepő veresége az FA-kupa harmadik fordulójában a negyedosztályú Crewe Alexandrától. Amikor 1961 júniusában Greavest eladták a Milannak, a győzelmek elmaradtak. Drake-et szeptemberben menesztették, miután 4–0-s vereséget szenvedett a Blackpool gárdájától, a Kékek pedig ekkor a tabella alján foglaltak helyet. Helyét a 33 éves játékos-edző, Tommy Docherty vette át.
A kialakulás (1963–1971)
Sikerek: Ligakupa (1965), FA-kupa (1970), KEK (1971)
Tommy Docherty
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a1/Bobby_Tambling_and_Barry_Bridges.jpg/200px-Bobby_Tambling_and_Barry_Bridges.jpg)
A Swinging sixties egy olyan korszakot nyitottak meg, ahol a labdarúgás és az utánozhatatlan stílus egyesült London szívében; a divatos King's Road a főváros tomboló szívében. A korabeli szupersztárokat, köztük Michael Caine-t, Steve McQueen-t, Raquel Welch-t, Terence Stamp-ot és Richard Attenborough-t (a klub egykori alelnöke) rendszeresen láthatták a Stamford Bridge-en, amikor a csapat az országban az egyik legcsillogóbb és legdivatosabb lett. A '60-as évekbeli Chelsea karizmája nagy nevűvé tette a klubot, de a csapatot a pályán elért diadalokkal nem lehetett összehasonlítani, és több közeli hibát is el kellett viselnie.
Docherty szigorú fegyelmi rendszert vezetett be, a klub több idősebb játékosát eladta, helyettesítve őket az ifjúsági akadémiáról kibontakozó tehetséges fiatalok új generációjával, kiegészítve néhány ügyes átigazolással. Mire 1962 januárjában átvette az irányítást, a gárda már csak a kiesésre volt ítélve, és az időt arra használta, hogy kísérletezzen és megtervezze a jövőt. A Chelsea kiesett, Docherty első teljes idényében menedzserként visszavezette őket a második liga második helyezettjeként, meghatározó volt a rivális, Sunderland elleni küzdelmes 1–0-s siker (Tommy Harmer ágyékáról pattant be a kapuba a labda), illetve a Portsmouth elleni 7–0-s diadal az utolsó fordulóban.
A Chelsea így egy új, fiatalos csapattal tért vissza az első osztályba, amelybe beletartozott a megalkuvást nem ismerő Ron "Chopper" Harris (aki klubrekordot állított fel a 795 profi mérkőzésévél) a kapus Peter Bonetti, az eredményes góllövő szélső Bobby Tambling (akinek 202 gólja maradt klubrekord 2013-ig) a középpályás John Hollins, a hátvéd Ken Shellito, a csatár Barry Bridges, a szélső Bert Murray, valamint a csapatkapitány és a játékmester Terry Venables, az ifjúsági rendszer összes nevelése. Melléjük Docherty szerződtette George Graham támadót, a balhátvéd Eddie McCreadie-t, és az elegáns hátvédet, Marvin Hintont minimális összegekért, hogy megvalósítsák a gyémánt felállást. Docherty egy dokumentumfilmben "kis gyémántjaként" emlegette a csapatot, a név pedig megragadt.[24]
A Chelsea egy ötödik helyezéssel tért vissza az első osztályba, a következő idényben pedig tripláztak, begyűjtve a bajnoki cím az FA-kupát, és a Ligakupát is, magas energián és gyors passzokon alapuló játékkal. A Chelsea volt az első angol csapat, amely átfedő hátvédeket játszatott.[25] Korán felvették a tempót a bajnoki címért, az elsőségért a Manchester Uniteddel és a Leeds Uniteddel küzdöttek, a Ligakupát a Leicester City elleni 3–2-es győzelemmel nyerték meg McCreadie emlékezetes egyéni erőfeszítésének hála, a második ütközet során kemény küzdelem árán 0–0-s döntetlen született a Filbert Street-en.
Széthúzások is kezdtek kialakulni, miután a temperamentumos Docherty egyre inkább összecsapott az öltözőben néhány erősebb személyiséggel, köztük Venables-szel. A csapatot márciusban a címvédő Manchester United verte meg, a Liverpool elleni FA-kupa elődöntőben 2–0-s vereséget szenvedtek, annak ellenére, hogy az összecsapás favoritjai voltak. Ennek ellenére csúcsot értek el a hátralévő négy meccsen. Docherty ezután nyolc kulcsfontosságú játékost (Venables, Graham, Bridges, Hollins, McCreadie, Hinton, Murray és Joe Fascione) küldött haza, mert megszegték a kijárási tilalmat a Burnley elleni döntő meccs előtt.[26] A megmaradt rutintalan játékosokat az utánpótlásból és a tartalékokból 6–2-re verték meg, így az esély a bajnoki címre elúszott, a Chelsea végül harmadik lett.
A következő évad ugyanolyan eseménydúsnak bizonyult, még ha sikertelen is volt, a Chelsea komoly kihívás elé nézett a bajnokságban, az FA-kupában, és a Vásárvárosok kupájában. A három sorozatban akkori klubrekordnak számító 60 meccs megterhelte a keretet. A bajnoki kiírásban az ötödik helyen végeztek, a kupában az elődöntőben bosszút álltak a Liverpool-on a tavalyi vereségért azáltal, hogy újra az elődöntőben nyertek ellenük az Anfield Stadionban, így újra a Sheffield Wednesday-jel találkoztak a Villa Parkban. A döntőbe jutás favoritja megdermedt, amikor a yorkshire-i klub 2–0-ra győzött.
A Vásárvárosok-kupája szereplésük során az AS Roma felett győzelmet arattak (erőszakos találkozó során a Roma szurkolói a csapat edzőjének támadtak), majd következett az 1860 München és az AC Milan (utóbbi egy érmedobással dőlt el, miután két meccs alatt sem született győzelem), a Barcelona elleni elődöntő során pedig búcsúzni kényszerültek. Mindkét csapat hazai pályán 2–0-ra győzött, egy újabb érmedobással az újabb megmérettetést a Camp Nou-ban rendezték, a Barcelona 5–0-ra nyert. Docherty, mivel már több játékossal kapcsolata elérte a mélypontot, úgy döntött, hogy feloszlat egy 21 év átlagéletkorú csapatot. A szezon végeztével eladták Venables-t, Graham-et, Bridges-t, és Murray-t. A skót szélső, Charlie Cookie 72 000 fontért csatlakozott, csakúgy, mint a csatár, Tommy Baldwin, aki részben Grahamért cserébe érkezett. Az ifjúsági összeállításból kitűnt egy Peter Osgood nevű, nagyra értékelt tizenéves csatár is.
Docherty átigazolási manőverei eredetileg meghozták az eredményüket. A Chelsea, Osgooddal a csapat középpontjában, 1966 októberében a bajnoki tabella élén állt, tíz fordulón keresztül az egyetlen veretlen csapat volt. Osgoodnak azonban egy Ligakupa-döntetlen során eltört a lába, és a csapat lendülete is megszakadt. Docherty azonnal egy csatárt szerződtetett, Tony Hateley klubrekordot jelentő 100 000 fontért írt alá, fejjátéka azonban nem felelt meg a Chelsea stílusának, bár igyekezett beilleszkedni.[27] A bajnokságban lefelé sodródtak és kilencedikként végeztek. A szezon csúcspontja az FA-kupa döntőbe jutás volt, ennek útja az elődöntőben a Leeds United elleni győzelem volt.[28] A találkozót széles körben úgy tekintették, amely elindította a két klub közötti heves versengést. Hateley utolsó pillanatban jegyzett fejesgólja nyertesnek bizonyult, a Leeds-nek két gólt nem engedélyeztek, egyet les miatt, egyet pedig Peter Lorimer túl gyorsan elvégzett szabadrúgásáért.
A Chelsea a Tottenham Hotspurral versengett a Cockney Cup döntőjeként elhíresült, egész Londonban megrendezett FA-kupa döntőben. Ez volt a klub első szereplése döntőben 1915 óta, és az első a Wembley Stadionban megrendezett fináléban. A 22 éves Ron Harris eddig a legfiatalabb labdarúgó, aki csapatkapitányként pályára lépett a verseny döntőjében. Egy olyan játékban, mely nem felelt meg az elvárásoknak, a Chelsea alulteljesített, egy késői Tambling fejesgól kevés volt ahhoz, hogy kiegyenlítsenek, így a Venables-szel és a Jimmy Greavesszel felálló Tottenham gárdája 2–1-re győzött. A következő szezonban Dochertyt elbocsátották, miután a csapat első 10 meccséből mindössze kettőt nyert meg. A Southampton elleni hazai 6–2-es vereséget követően az öltözőben fokozódó nyugtalanságból adódóan a bónuszok kifizetése miatt az Angol labdarúgó-szövetség elrendelte a 28 napos eltiltását.[29]
Dave Sexton
Docherty távozása után asszisztense, Ron Stuart került ideiglenesen az első csapat élére. A Chelsea következő mérkőzését 7–0-ra elvesztette a Leeds United ellen, mely megegyezett a klub valaha volt legnagyobb vereségével (az 1953–1954-es szezonban 8–1-re kaptak ki a Wolves ellen). Dave Sextont, a Chelsea korábbi edzőjét és a Leyton Orient menedzserét sokkal nyugodtabb és visszafogottabb karakterként nevezték ki vezetőedzőnek. A Dochertytől örökölt csapat magja nagyrészt változatlan maradt, bár John Dempsey, David Webb és Ian Hutschinson leigazolásával acélosabbá tette a védelmet. Szerződtette a mozgékony középpályást, Alan Hudsont, majd visszahívta a szélső Peter Housemant. Sexton stabil teljesítményt produkált, a Chelsea-t két hatodik helyig vezette, valamint az 1968–1969-es vásárvárosok kupáját rövid menetelést követően érmefeldobással bukta el a DWS csapata ellen.
Bonetti Harris Dempsey Webb McCreadie Baldwin Hollins Cook Houseman Osgood Hutchinson |
Az 1970-es FA-kupa döntő kezdő tizenegye |
Az 1969–1970-es szezonban Osgood és Hutchinson 53 gólt szerzett együtt, ezzel a klubot a bajnokság harmadik helyéhez és egy újabb FA-kupa-döntőhöz segítve. Az ellenfél ezúttal is a Leeds United volt, mely a korszakban a bajnokság egyik meghatározó csapata volt. Az első összecsapáson a Chelsea kétszer is kiegyenlített a saras pályán a 2–2-re végződő összecsapáson a Wembley-ben, először Houseman révén, majd Hutchinson utolsó percekben szerzett fejesével (négy perc volt hátra a meccsből). A visszavágót két héttel később az Old Traffordon rendezték, mely a két fél kompromisszummentes taktikájáról, valamint az egyéni teljesítményekről és tehetségről szólt.[30][31][32] A Chelsea ismét hátrányba került, de harmadjára is egyenlített Osgood csukafejesével Cooke beadásából. A játék hosszabbítással folytatódott, a Chelsea először vette át a vezetést, amikor Webb Hutchinson bedobását követően fejjel állította be a 2-1-es végeredményt.
A kupa elnyerésével a Chelsea először játszhatott a Kupagyőztesek Európa-kupájában. Sima győzelmet arattak az Aris felett, a CSZKA Szofija ellen a nyolcaddöntőbe jutottak be, ahol drámai visszatéréssel ütötték ki a Club Brugge-t. Az első meccsen 2–0-s vereséget szenvedve Osgood gólját kilenc perc választotta el attól, hogy a Chelsea összesítésben továbbjusson. A hosszabbítás után 4–0-ra nyertek. Az elődöntőben a Manchester Cityt búcsúztatták. Az utolsó mérkőzés a Real Madrid ellen 1–1-re végződött, de Dempsey nem hétköznapi gólja és Osgood találata – alig két nappal később – elegendő volt a 2–1-es győzelemhez és a Chelsea első európai kupasikerének megszerzéséhez. A Blue is the color 1972-ben jelent meg a csapat tagjai énekével, és az ötödik helyet érte el a brit kislemezlistán.[33] A dal az egyik leghíresebb angol futballszurkolói dal lett, és örökre társult a kor Chelsea csapatához.
Visszaesés (1972–1983)
A KEK győzelem volt a Chelsea utolsó jelentős sikere az évtized során, mivel ezek után számos probléma adódott és hátráltatta őket. Az 1970-es évek során a csapat fegyelmezettségével adódtak gondok, mivel Sexton több kulcsfontosságú játékossal – többek között Osgoddal, Hudsonnal és Baldwinnel – keveredett konfliktusokba hozzáállásuk és életmódjuk miatt. Ahogy a csapat szellemi morálja csökkent, úgy nem jöttek az eredmények sem. A Chelsea ugyanakkor két rekordot állított fel az 1971–1972-es kupagyőztesek Európa-kupája kiírásában. Összesítésben 21–0-s győzelmet aratott a luxemburgi Jeunesse Hautcharage gárdája ellen, amely az európai kupaporondon továbbra is rekordnak számít.[34] A klub történetének legnagyobb gólarányú győzelme a hazai pályájukon elért 13–0-s győzelem. Az ezt követő meccsen, az Åtvidaberg FF ellen idegenben lőtt gólok tekintetében maradtak alul, és estek ki a sorozatból.
Még ebben a szezonban a gárda vereséget szenvedett az FA-kupában a Leyton Orient ellen is, úgy, hogy 2–0-ra vezetett. A Ligakupában a Stoke City elleni ütközet jelentette a végállomást számukra. Az 1972–1973-as bajnoki szezont egy 4–0-s győzelemmel kezdték a Leeds United ellen, decemberben negyedik helyen álltak a tabellán. A Ligakupa elődöntőben összesítésben 3–0-ra kaptak ki a Norwich City ellen, ezt követően hanyatlás jellemezte a csapatot. 21 bajnoki megmérettetésükből mindössze 5 meccset nyertek meg, végül a 12. helyen zárták az idényt. A következő szezonban a 17. helyen zárták a tabellát. Sexton, illetve Osgood és Hudson viszálya 1973-ban, a West Ham United elleni 4–2-es zakó után érte el a csúcspontját, a csapat az első félidőben még 2–0-ra vezetett.[35] A tréner néhány hónap múlva eladta mindkét játékost. Sextont az 1974–1975-ös gyenge szezonkezdet után menesztették, utóda asszisztense, Ron Stuart lett, aki nem tudott segíteni a csapat hanyatlásán, így 1975-ben távozott posztjáról.
Tervbe került a modern keleti lelátó (East Stand) megépítése a stadionnak (ami a mai napig is része), ez által ugyanis még 60 000 néző tudja látogatni a csapat mérkőzéseit a későbbiekben. A projektet a legambiciózusabb tervnek ítélték meg Nagy-Britanniában.[36] A megvalósítás azonban egybeesett az 1973-as olajválsággal. Az építők sztrájkja miatt anyaghiány következett be, és ezek olyan mértékben költség-kontrollálhatatlanná váltak, hogy a klub 1977-re 4 000 000 font adósságba került.[37] Ennek eredményeként a Chelsea 1974 augusztusa és 1978 júniusa között egyetlen játékost sem tudott vásárolni. A csapat hanyatlása a nézők hiányával párosult, akik pedig maradtak, rontották a Chelsea látogatottságát huliganizmusukkal. Az 1970-es évek végén illetve az 1980-as évek elején a huliganizmus nagy mértékben elterjedt Nagy-Britanniában. A Chelsea szurkolói különösen hirhedtté váltak, az elkövetkezendő években rossz hatást gyakorolva a klub megítélésére.[38]
Az 1970-es évek közepén a Chelsea fanatikusai sok erőszakos incidensbe, rongálásba, és testi sértésekbe keveredtek.[39] A Luton Town otthonában behatoltak a pályára, a Luton állomásra vezető úton kirakatokat törtek be, majd felgyújtották a Football Specialt – mely egy szurkolói vonat – melynek következtében többszáz embert tartóztattak le.[39] 1977-ben a Charlton Athletic stadionjában tüzet gyújtottak a lelátókon. Az 1976–1977-es szezonban a Milwall elleni mindkét találkozót – akiknek szintén köztudottan huligánok alkották a szurkolói magját – a bajnokságban tömeges összecsapások jellemezték.[40][41] A huliganizmus arra késztette Denis Howell sportminisztert, hogy a Chelsea szurkolóit eltilotta az idegenbeli találkozókról (hasonló büntetést még kapott a Manchester United is). A huligánok tiltakozásokba kezdtek, és a következő, Wolverhampton elleni mérkőzésre már elutaztak.[42]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/83/Chelsea_stand.jpg/200px-Chelsea_stand.jpg)
A Chelsea 1975-ös kiesése előtt nem sokkal az egykori balhátvéd, Eddie McCreadie lett a csapat trénere. Egy konszolidált 1975–1976-os szezon után, az 1976–1977-es bajnoki idényben a gárda az ő vezetésével újra feljutott az elő osztályba. Az újra nagyrészt ifjúsági-akadémiai játékosokból álló csapatban jelentős szerepe volt a támadó, Ray Wilkins 24 góljának, szintén a csatár Steve Finniestonnak, és olyan veterán játékosoknak, mint Cookienek, Harrisnek, és Bonettinek. McCreadie azonban elhagyta a csapatot Brian Mears klubelnökkel való szerződése kapcsán kialakult vita miatt, mivel nem kapott meg egy céges autót.[43] Utána a klub korábbi jobbhátvédjét, Ken Shellitót nevezték ki menedzsernek.
Shellito az 1977–1978-as szezonban az első osztályban tartotta a Chelseat, kiemelkedő eredménye volt a friss Bajnokcsapatok Európa-kupája győztes Liverpool elleni 4–2-es győzelem az FA-kupában. A következő szezon közepén felmondott, a bajnokság első felében a csapat mindössze ugyanis három fordulót nyert csak meg. Még Osgood rövid visszatérése sem javított a csapat szerencséjén. Shellito utódja a kétszeres bajnok korábbi Tottenham Hotspur játékos, Danny Blanchflower lett, aki nem tudta megfékezni, hogy a csapat bentmaradjon az első osztályban. Öt győzelemmel és 27 vereséggel a hátuk mögött újra kiestek, elindítva ezzel a Chelsea történetének egyik legsötétebb időszakát.
A klub egyik meghatározó játékosát, Wilkinst eladták a Manchester Unitednek, a klub új edzője pedig 1979 szeptemberétől az a Geoff Hurst lett, akinek nagy szerepe volt abban, hogy Anglia 1966-ban megnyerje a világbajnokságot. Segítője Bobby Gould volt. Érkezésükkel a Chelsea játéka fellendült, sokáig vezették a tabellát, azonban a késői vereségek miatt a szezon végeztével a negyedik helyet szerezték meg. A következő idényben a csapat a gólszerzéssel küzdött, kilenc mérkőzés alatt mindössze egy gólt szereztek, húsz ütközetből pedig csak hármat nyertek meg, az 1980–1981-es idényben a tizenkettedikek lettek.[44] Ezt követően Hurstot elbocsátották a csapattól.
1981-ben Mears lemondott klubelnöki posztjáról, ezzel megszüntetve a 76 éves hagyományt a klubbal. Mears egyik utolsó intézkedése az volt, hogy a Wrexham volt trénerét, John Nealt nevezte ki menedzsernek. Egy évvel később a Chelsea Football & Athletic Company teljesen eladósodott, a játékosokat nem tudták kifizetni. A Mears tulajdonában lévő céget az Oldham Athletic egykori elnöke és üzletember Ken Bates vásárolta meg 1 fontért. Vitatott okok miatt azonban nem vásárolta meg az SB Propoertiest, mely a Stamford Bridge teljes tulajdonjogát birtokolta. A Chelsea így veszteséges helyzetbe került, hetente 12 000 fontot veszített.[45] Bates miután átvette a céget, így vélekedett: "Egy közösségi klub, mely játszk egy kis focit szombatonként."[4] Majd hozzátette:
Rosszkor voltak rossz helyen az egész klubban. Leírtam mindent és újrakezdtem. A Chelsea korábban cipőtisztítóval is rendelkezett. Az újoncok csak nézték, ahogy takarít. Elment. Az igazgatóknak saját sofőrje volt, akik körbevitték őket a városban. Elment. Még a lottón is elment a pénz. Hogyan? Csak két madár árult jegyet. Elmentek.
[46]
Az 1981–1982-es szezon felejthető a klub történetében. A bajnokságban a Chelsea ismét a 12. helyen végzett, az FA-kupában jelentős menetelést tudhattak maguk mögött. Az ötödik fordulóban a BEK győztes Liverpool ellen 2–0-ra nyertek. A nyolcaddöntőben a régi rivális Tottenhammel mérkőztek meg. Parázsjáték közepette 3–2-es vereséget szenvedtek, úgy, hogy a Chelsea Mike Fillery góljával vezetett is. A Chelsea legrosszabb szezonjának az 1982–1983-as idény bizonyult. A fényes kezdet után a csapat drámai módon visszaesett, kilenc meccsen át nem tudott ugyanis nyerni, a fennálló pénzügyi problémáinak is köszönhetően így majdnem kiesett a harmadosztályba. A szezon utolsó előtti meccsén, a Bolton Wanderers ellen Clive Walker 25 méterről szerzett utolsó percbeni gólja győzelmet jelentett a csapatnak, az utolsó fordulóban a Middlesbrough elleni döntetlenből szerzett két pont pedig bebiztosította a bentmaradásukat.
Harc a Stamford Bridgért
Bates csak a Chelseat, mint klubot vásárolta meg, az SB Propoerties-t nem, amely a Stamford Bridge tulajdonjogát birtokolta. Az 1970-es évek végén elválasztották egymástól a kettőt különböző pénzügyi szerkezetátalakítások miatt.[47] Bates eredetileg hét éves szerződést kötött, mely a Chelseat a Stamford Bridge tulajdonához köti, amíg eldől a stadion jövője.[48]
Bates szerint David Mears, az SB Propoerties többségi tulajdonosa egy olyan üzletett kötött meg vele, melynek eredményeként a Chelsea 450 000 fontért megszerezte az ő részesedését a cégénél.[49] Bates azonban kiderítette, hogy Mears a Crystal Palace tulajdonosával, Ron Noadesszel tárgyalt azzal a céllal, hogy a Stamford Bridge-et eladja a Chelsea-től, és a jogát megossza a Palace Selhurst Park stadionjával.[50] Ezt követően Mears az SB Propoerties részvényeit eladta az ingatlanfejlesztőknek, a Marler Estatesnek, ezzel a Marler 70%-ban birtokolta a céget.[49] A Marler részéről hosszú folyamatnak ígérkezett, amíg kiszorította a Chelsea-t a Stamford Bridge-ről, hogy azt minél hamarabb eladhassák és újjáépíthessék.
A következő tíz évben Bates szélmalomharcot vívott a Marler ellen. Kisebbségi részesedést szerezve a Stamford Bridge-ben, bírósági pereket és halasztásokat kezdeményezett, ezzel célja az időnyerés volt.[51] Elindította a "Mentsd meg a Bridge" (Save the Bridge) kampányt is, melynek célja 15 000 000 font összegyűjtése volt a teljes tulajdonjog megszerzéséhez a Marlertől. A Marler válaszul több olyan tervet előkészített, melyek a Chelsea-t eltávolítják a Stamford Bridge-től. David Bulstrode, a Marler elnöke a Fulham és a Queens Park Rangers csapatát javasolta a pálya használójának, ennek következtében a Chelsea kénytelen volt átköltözni a Rangers Loftus Road stadionjába. 1986 márciusában a Hammersmith and Fulham kerületi tanácsa jóváhagyta Marler terveit, miszerint a Stamford Bridge a Chelsea nélkül kezdheti a fejlesztéseket. A tanács azonban megváltoztatta politikáját, miután a Munkáspárt 1986 májusában kormányra került.[52] 1987-ben egy "jelentős döntéssel" jóváhagyta Bates tervét, miszerint a Stamford Bridge-t egy korszerű futballstadionná alakítja majd át a tanács tervezési bizottsága.[53]
A Chelseat ennek ellenére felszólították, hogy hagyja el a stadiont, mert 1989-ben eleve lejárt a bérleti szerződése.[51] A Cabra Estates, mely 1989-ben felvásárolta a Marlert, az 1992-es ingatlanválság során végül csődbe ment. Ez lehetővé tette Bates szamára, hogy új üzletet kössön hitelezőjével – a Skót Királyi Bankkal – és hogy így újra egyesítse a tulajdonjogot a klubjáéval.[54] Bates létrehozta a szurkolók tulajdonában lévő nonprofit szervezetet, a Chelsea Pitch Ownerst, amely 1997-ben megvásárolta a stadion tulajdonjogát, valamint a klub elnevezésének jogát is. Olyan szerződés köttetett, mely lehetővé tette, hogy az ingatlanfejlesztők soha többé ne próbálják megvásárolni a Stamford Bridge tulajdonjogát. Ezek után megkezdték a stadion teljes felújítását. A keleti lelátó melletti akadályokat is, melyek helyett ülőhelyek létesültek, a lelátókat pedig közelebb hozták a pályához és a fedél alá, majd végül az ezredfordulón fejezték be a munkálatokat.
Újjáéledés (1983–1989)
Sikerek: bajnoki cím, másodosztály (1984,1989), Full Members' Cup (1986,1989)
1983 nyara fordulópont a csapat történetében. John Neal vezetőedző egy sor játékost igazolt, ez által döntő szerepe volt a klub eredményeinek feltornázásában. Kerry Dixon támadó a Reading gárdájától érkezett, a technikás szélső, Pat Nevin a Clyde FC-ből, a középpályás, Nigel Spackman az AFC Bournemouth gárdájától, Eddie Niedzwiecki hálóőr a Wrexhamből, valamint John Hollins, aki játékos-edzőként tért vissza. Mindannyian kevesebb, mint 500 000 fontért érkeztek a csapathoz. Dixon kiváló tárgyalóviszont alakított ki Neallel, aki még szerződtette David Speediet, mindketten jól ismerték ugyanis Nevint. A trió három év alatt csaknem 200 gólt szerzett.
Az új felállású Chelsea az 1983–1984-es szezon nyitómérkőzésén a Derby County csapatát 5–0-ra győzte le, az idény végeztével pedig újra feljutott az első osztályba. Döntő fontosságú volt a Fulham elleni, idegenbeli 5–3-ra megnyert derbi, és a Kevin Keegan vezette Newcastle United elleni 4–0-s siker. A karácsony környékén történő formába lendülést követően Neal szerződtetett még egy szélsőt, Mickey Thomas személyében, akivel a Chelsea a szezon hátralévő részében nem veszített találkozót. Dixon minden kiírásban összesen 36 gólig jutott – ehhez hasonlót csak Bobby Tambling és Jimmy Greaves tudott produkálni – a feljutást pedig egy újabb győzelem koronázta meg a régi rivális Leeds United ellen. A Chelseat az utolsó napon a másodosztály bajnokává avatták a Grimbsy Town elleni idegenbeli győzelmét követően, mely során mintegy 10 000 szurkoló utazott el Lincolnshire-be.[55]
Újra visszatérve az első osztály küzdelmeibe, a Chelsea az 1984–1985-ös szezonban az európai kupasorozatban való indulást jelentő hatodik helyen végzett, bár a Heyselben történő események vitathatóvá tették a bejutást. A harmadik Ligakupa-döntőjükbe is bejutottak, az elődöntőben a Sunderland gárdája ellen arattak győzelmet. Clive Walker szélsőnek köszönhetően 3–2-es győzelem született a Stamford Bridge-en, összesítésben bebiztosítva az 5–2-es továbbjutást. Az összecsapáson rendbontások következtek be, a pályán harc folyt a rendőrség és a szurkolók között, majd az erőszak tovább folytatódott az utcán is.[56] Neal a szezon végeztével rossz egészségi állapotára hivatkozva lemondott edzői posztjáról, helyére Hollins érkezett.
Az 1984–1985-ös szezon abból a szempontból is figyelemre méltó, hogy Kevin Bates elnök a Stamford Bridge-en elektromos kerítést állíttatott fel, válaszul a szurkolók pályára való kirohanásaira és erőszakos megnyilvánulásaira. A helyi tanács azonban megtagadta az engedélyt a kerítés áramellátásának bekapcsolására, felállítását követően pár hónapon belül így azt le is bontották.
Hollins első szezonjában közel volt a bajnoki cím megszerzéséhez, februárban ugyanis a tabella élén állt. Dixon és Niedzwiecki hosszútávú sérülései azonban gyenge eredményekhez vezettek, a húsvéthoz közeledve két forduló során 10 gólt kapott a csapat. Ez a két ütközet egyúttal véget vetett a bajnoki cím megszerzésének. Az Old Traffordon a Manchester United elleni 2–0-s győzelem, majd az Upton Parkban a West Ham United elleni ugyanilyen arányú sikert – amely utóbbi csapatnak a bajnoki címtől való lemaradását jelentette – követően a Chelsea három meccsel a vége előtt három pontos hátrányban volt az éllovas Liverpool mögött. A három mérkőzésükon elért egy pont azonban végleg elvetette a sanszukat a bajnokság megnyeréséhez, ismételten a hatodik helyen végeztek. Még ebben a szezonban megnyerték az újonnan induló Full Members' Cup sorozatot, ahol 5–4-re győztek a Manchester City ellen egy Speedie mesterhármasnak köszönhetően, úgy, hogy a City 5–1-es hátrányban is volt.
Ezt követően ismét visszaesett a csapat formája, a következő szezonban mindössze a 14. helyen végeztek. A csapat szelleme Hollins és asszisztense, Ernie Walley vezetésével kezdett szétesni, miután több kulcsjátékost – közöttük Speediet és Spackmannt – eladtak.[57] Hollinst a következő szezon márciusában menesztették, a klub ismét közel került a kieséshez. Bobby Campbell vette át az irányítást, de a rájátszásban vereséget szenvedett a Middlesbrough ellen. Ezt a megmérettetést ismét tömegverekedések jellemezték, a szurkolók közül többen próbáltak behatolni a pályára. Az eset után a következő szezonra hat bajnokira több szektort zártak be. A csapat azonban újra jó formát tudott produkálni, annak ellenére, hogy az első hat meccs egyikét sem sikerült megnyerniük, a másodosztály küzdelmeit 99 ponttal nyerték meg, 17 pontos előnnyel a rivális Manchester City előtt. A Chelseanek sikerült maradásra bírnia a csatárt, Kerry Dixont, akinek ékpárja szintén egy góltermékeny támadó volt, Gordon Durie személyében. 1990-ben a klub tehát újra feljutott az első osztályba.
Az 1990-es évek: Visszatérés az élvonalba
A Chelsea lenyűgöző teljesítménnyel tért vissza az első osztályba az 1989–1990-es szezonban. Campbell, bár nem látványos játékkal, de az ötödik helyre vezényelte a csapatot. Bár abban az évadban már feloldották az angol klubok tilalmát az európai kupaindulás alól, a gárda mégis kihagyta az UEFA-kupában való indulást, és az egyetlen angol csapatnak fenntartott helyre végül a második helyezett Aston Villa tartott igényt. Ugyanebben az idényben a klub ismét megnyerte a Full Member's Cup sorozatot, 1–0-s győzelmet produkálva a Middlesbrough gárdája ellen. Annak ellenére, hogy a vezetőedző a klub első milliós igazolásait szerződtette Dennis Wise és Andy Towsend személyében, a következő szezonban a csapat csalódást keltve a 11. helyen végzett. A kupákban alacsonyabb osztályú ellenfelekkel szemben szenvedtek vereséget.
Campbellt a szezon végeztével vezérigazgatóvá léptették elő, a klub trénere Ian Porterfield lett. A klubnál való edzősködése fényesen indult, a csapat februárban a hatodik helyen állt a tabellán, de a szezon utolsó hónapjainak gyenge szereplése miatt végül az idényt a 14. helyen zárták. Az FA-kupában a másodosztályú Sunderland gárdája vetett véget szereplésüknek a nyolcaddöntőben. A Chelsea egyike volt azon 22 első osztályú klubnak, mely lemondott a First Division szerepléséről, és az újonnan megalakult Premier League kiírásához csatlakozott. Porterfieldet az 1992–1993-as szezon felénél menesztették, a csapat ugyanis két hónapja nem nyert mérkőzést vezetésével. Utóda ideiglenesen az 1970-es FA-kupa győztes, David Webb volt, aki a kiesés elől megmentette a klubot, és a 11. helyen zárta az idényt. Webb helyére a 35 éves korábbi angol válogatott középpályás, Glenn Hoddle került, aki a Swindon Town csapatát juttatta fel az előző szezonban a másodosztályba.
Hoddle első idényében a csapat bajnoki formája megcsappant, egy ideig a kiesés fenyegette őket, azonban a 1 500 000 fontért szerződtetett Mark Stein góljai kiemelkedő szerepet játszottak a bentmaradásban. Ebben az évadban a gárda még bejutott az FA-kupa döntőjébe, ahol a regnáló bajnok Manchester United volt az ellenfél, akikkel szemben a bajnokságban a Chelsea mindkét mérkőzését megnyerte. Az első félidő 0–0-s döntetlennel zárult, a második félidőben David Elleray játékvezető 5 perc alatt két büntetőt is megítélt a Unitednek, mindkettőt értékesítették. A Chelsea támadni kényszerült, így nem összpontosítva a védekezésre, az ellenfél még két gólt szerzett, beállítva a 4–0-s végeredményt. A második hely is elég volt ahhoz, hogy a gárda kvalifikálja magát az 1994–1995-ös kupagyőztesek Európa-kupájába, mivel a United már bejutott a Bajnokok Ligájába. A sorozat elődöntőjéig jutottak, összesítésben 3-2-re maradtak alul a későbbi győztes Real Zaragoza ellen.
Mivel a Chelsea jövője eldőlt a Stamford Bridge kapcsán, Bates és a milliomos klubigazgató, Matthew Harding eltökélték, hogy több pénzt költenek nívósabb játékosokra. 1995 nyarán két világhírű játékos, Ruud Gullit – ingyen a Sampdoriától – és Mark Hughes – 1 500 000 fontért a Manchester Unitedtől– szerződött a csapathoz akik jelentős szerepet töltöttek be a klub későbbi sikereiben. Hoddle a tehetséges román hátvédet, Dan Petrescut is leigazolta 2 300 000 font fejében. Az 1995–1996-os szezonban egy újabb 11. helyet szereztek a bajnokságban, valamint az FA-kupa elődöntőjéig jutottak, ezt követően Hoddle az angol válogatott szövetségi kapitánya lett, így távozott a vezetőedzői posztról.
Az olasz reneszánsz: Gullit, Viali és Zola (1996–2000)
Sikerek: FA-kupa (1997, 2000), Ligakupa (1998), KEK (1998), UEFA-szuperkupa (1998), Charity Shield (2000)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a0/Chelsea_3_West_Brom_0_%2840261746821%29.jpg/330px-Chelsea_3_West_Brom_0_%2840261746821%29.jpg)
Az 1996–1997-es bajnoki idény kezdetekor Ruud Gullitot nevezték ki a csapat menedzserének, aki több világklasszis játékost szerződtetett. A Juventus gárdájától érkezett a BEK győztes Gianluca Vialli, leigazolta a francia hátvédet, Frank Lebœuft, valamint az olasz válogatott meghatározó játékosait, Gianfranco Zolát – aki technikás képességeinek köszönhetően a szurkolók kedvencévé vált – és Roberto Di Matteót, aki a klub legdrágább játékosává vált a 4 500 000 fontos vételárával. Később érkezett még az erős felépítésű és szapora középpályás, Gustavo Poyet, és a norvég szupercsere, Tore André Flo. Ilyen játékosokkal a csapatban Gullit és stábja Anglia egyik topklubjává tette a Chelseat. A technikás játékosok által játszott szórakoztató, vonzó passzjáték növelte a klub hírnevét, bár a bajnoki mezőny kiscsapataitól ezt látva az elismerés alább hagyott.
Gullit trénerként lenyűgöző első szezont produkált a klubnál, vezetésével a Chelsea 1990 óta az első osztályban a legjobb helyezését érte el a hatodik helyen. Megnyerte az FA-kupát, véget vetve a 26 éves trófea nélküli várakozásnak. A sorozatban emlékezetes a negyedik fordulóban esedékes Liverpool elleni összecsapásuk, mely során az első felidei 2–0-s hátrányból 4–2-re nyerték meg a meccset Mark Hughes pazar teljesítményének hála. A Wembley Stadionban zajló döntőben a Middlesbrough gárdája felett 2–0-s győzelmet arattak Di Matteo és Eddie Newton góljaival. A sikeres szezont beárnyalta a népszerű klubelnök és pénzügyi jótevő, Matthew Harding helikopter balesete, mely a Bolton elleni Ligakupa mérkőzést követően történt.
1998 februárjában Gullitot váratlanul elbocsátották egy bajnoki második helyezéssel és a két kupasorozat elődöntőbe való bejutással a háta mögött az újabb szerződéséből kialakult vita miatt.[58] A 33 éves Viallit nevezték ki a csapat élére. Stílusosan kezdte karrierjét azzal, hogy két hónap leforgása alatt két trófeát nyert. A Ligakupát újabb 2–0-s győzelemmel hódították el a Middlesbrough ellen. A találkozón di Matteo újra gólt jegyzett. A Chelsea a Vicenza elleni drámai elődöntőt követően kvalifikálta magát a KEK dőntőjébe. Az 1–0-s idegenbeli vereségüket követően a hazai meccsükön is kaptak egy gólt, majd három gólt szerezve fordították meg a döntőt a maguk javára. Gólt szerzett a VfB Stuttgart elleni összecsapáson Hughes is a Råsunda Stadionban, Stockholmban. Zola, akit a második félidőben cseréltek be, 17 másodperccel beállását követően szerezte a mindent eldöntő találatot. A Chelsea ezzel másodjára hódította el a KEK serleget. Ezt követően Vialli góljával 1–0-ra nyerték meg az UEFA-szuperkupát a Real Madrid ellen a monacói II. Lajos Stadionban zajló ütközetben.
De Goeij Melchiot Desailly Leboeuf Babayaro Poyet Wise Deschamps Di Matteo Zola Weah |
A 2000-es FA-kupa döntő kezdő tizenegye |
Az 1998–1999-es bajnoki idényben a Chelsea évek óta először volt harcban a bajnoki címért. A Coventry City elleni első fordulóban elszenvedett vereséget követően a csapatot csak januárban veszített mérkőzést, karácsonykor a tabella élén álltak. A bajnoki címre való esélyük a West Ham United elleni vereséggel, és az azt követő egymás utáni döntetlenekkel – a Middlesbrough, a Leicester City, és a Sheffield Wednesday ellen – szállt el. A Kékek a szezont a harmadik helyen fejezték be, négy ponttal lemaradva a bajnok Manchester Unitedtől. Végül a csapat nem nyert trófeákat, a címvédés elmaradt a Kupagyőztesek Európa-kupájában is, ahol a nyolcaddöntőben a Mallorca gárdája ellen kapituláltak. A Ligakupában és az FA-kupában szintén a nyolcaddöntő jelentette a végállomást. A bajnokságban megszerzett harmadik helyével a klub azonban először indulhatott a Bajnokok Ligája kiírásában.
44 évvel azután, hogy megtagadták indulását, a klub 1999 augusztusában újoncként debütált Európa első számú kupasorozatában. Lenyűgöző teljesítményt nyújtott a Barcelona elleni negyeddöntőig. Emlékezetes döntetlent játszottak a Giuseppe Meazza Stadionban az AC Milan, illetve a Stadio Olimpicóban a Lazio ellen, valamint kiemelkedik a Galatasaray elleni 5–0-s győzelem az Ali Sami Yen Stadionban. A Barcelona elleni negyeddöntő első meccsén a Chelsea három gólt szerzett, válaszul az utolsó percekben egy Luís Figo gól érkezett. A Camp Nouban zajló összecsapáson 2–1-es vezetésnél hét percre voltak az elődöntőtől, azonban kaptak egy harmadik gólt, így hosszabbítás következett. A hosszabbításban 5–1-es végeredmény született, összesítésben így 6–4-re maradtak alul.
Egy csúcskategóriás játékosokból álló csapat állt össze, amelyben olyan játékosok szerepeltek, mint Zola, di Matteo, Poyet, a holland kapus, Ed de Goeij, valamint a francia világbajnokok, Frank Lebœuf, Marcel Desailly és Didier Deschamps. Vialli vezetésével a Chelsea lett az első olyan angol csapat, amelynek a legtöbbet összeállított kezdő tizenegyében nem szerepelt angol labdarúgó. Az 1999–2000-es szezonban a Bajnokok Ligájára összpontosítva végül a bajnokságban az ötödik helyet szerezte meg. Ebben az idényben Vialli négy éven belül megszerezte a csapat második FA-kupa győzelmét is. Ezúttal az Aston Villa volt az ellenfél, ahol Di Matteo gólja ismét győzelmet jelentett a csapatnak. Ez volt az utolsó döntő, amelyet a Wembleyben játszottak az átalakítása előtt. A Chelsea még megnyerte a Charity Shieldet is a Manchester United elleni 2–0-s győzelmével, ezzel Vialli a gárda legsikeresebb trénerévé vált.
A Roman Ambramovics éra
Claudio Ranieri edzősége (2000–2004)
Vialli csaknem 25 000 000 fontot költött új játékosokra a nyár folyamán. Leigazolta a gólérzékeny támadót, Jimmy Floyd Hasselbainket és az izlandi válogatott tehetséget, Eiður Guðjohnsent. 2000 szeptemberében azonban elbocsátották, miután első öt mérkőzéséből csak egyet nyert meg, továbbá olyan pletykák keringtek, hogy a menedzser kiváló játékosaival nem tudott kellő eredményt elérni.[59] Helyére egy másik olasz tréner, Claudio Ranieri került, akinek kezdetben problémái adódtak az angol nyelvvel, ám ennek ellenére a csapatot a legjobb hat közé vezette a bajnokságban. Ranieri fokozatosan építette a gárdát, csökkkentette a klub átlagéletkorát azzal, hogy néhány idősebb játékost eladott, mint Wiset vagy Poyet-et, és fiatalabb játékosokat hozott a Chelsea-hez, többek között John Terryt, William Gallast és Jesper Grønkjært.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ed/Roman_Abramovich_2.jpg/220px-Roman_Abramovich_2.jpg)
Ranieri második szezonjában némiképp előrelépés történt, főleg a kupákat tekintve. A Chelsea bejutott a Ligakupa és az FA-kupa döntőjébe is, de mindkétszer vereséget szenvedett az Arsenaltól. A bajnoki forma azonban alig javult, a csapat ismét a hatodik helyen végzett az idényben. A pletykák szerint a klubot újra pénzügyi gondok terhelték, Ranieri pedig ezért nem tudott újabb játékosokat szerződtetni. A 2002–2003-as szezonban így az elvárások is csökkentek. Ennek ellenére a Chelsea meglepetést okozott a bajnokságban azzal, hogy az utolsó fordulóban legyőzte a Liverpool csapatát 2–1-re, így a tabellán negyedik helyen végezve bebiztosította indulását a Bajnokok Ligájában is.
A Chelsea mivel pénzügyi válsággal nézett szembe,[60] Bates ezért eladta a klubot 2003 júniusában 60 000 000 fontért.[61] Állítólag 17 000 000-s nyereségre tett szert ez által, miután 1982-ben mindössze 1 fontért vásárolta meg akkoriban a klub tulajdonjogát. A gárda új tulajdonosa Roman Abramovics lett, aki a klub 80 000 000-s adósságáért is felelősséget vállalt, és ki is fizette annak egy részét. A következő szezon kezdetén 100 000 000 fontért igazolt olyan játékosokat, mint Claude Makélélé, Geremi, Hernán Crespo, Glen Johnson, Joe Cole és Damien Duff.
Ez a nagyobb kiadás megtérülést hozott, a klub a bajnokság második helyén végzett (49 év után ez a legjobb helyezésük), és bejutott a Bajnokok Ligája elődöntőjébe, miután drámai körülmények közepette a nyolcaddöntőben legyőzte az Arsenal csapatát. Ranierit a Monaco elleni elődöntőben meghozott furcsa döntései miatt (Scott Parkert középpályást jobbhátvédként, Glen Johnsont pedig középhátvédként játszatta, hogy több támadó legyen a csapatban) elbocsátották. A szezont trófea nélkül zárták. Ranieri helyére Roman Abramovics José Mourinhót szerződtette, aki két bajnoki címet, egy kupát, és egy Bajnokok Ligája győzelmet jegyzett a Porto csapatával. Továbbá Abramovics a legendás játékosmegfigyelőt, Piet de Vissert is a klubhoz hozta, akinek nagy szerepe volt Ronaldo és Romário felfedezésében is a PSV Eindhoven számára. Azóta is a klub egyik legnagyobb játékos megfigyelőjének számít.
José Mourinho: két bajnoki cím (2004–2007)
Sikerek: bajnoki cím (2005,2006), Ligakupa (2005,2007), Community Shield (2005), FA-kupa (2007)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/JoseMourinho.jpg/160px-JoseMourinho.jpg)
A 2004–2005-ös szezon volt a Chelsea történetének legsikeresebb idénye. A gyenge bajnoki kezdet után az első kilenc meccsen nyolc gólt szerzett a csapat, öt ponttal volt lemaradva az első Arsenal mögött. A bajnoki címre való esélye a gárdának fokozatos lendületet vett a több gólt szerző Frank Lampard és a sérülésből visszatért Arjen Robben vezetésével. A 2004 novemberi Everton elleni győzelmüket követően a bajnokság élére álltak, és soha nem csúsztak le onnan. Mindössze egy bajnokit veszítettek, és 29-et nyertek meg, ami rekordnak számít. Szintén rekornak számító 95 pontot szereztek. A legkevesebb gólt kapták, mindössze 15-öt. A csapat gerincét a következő játékosok alkották: Petr Čech kapus, a hátvédek, Paulo Ferreira, John Terry és Ricardo Carvalho, valamint William Gallas, a középpályán pedig Claude Makélélé volt a biztos pont. Čech 1025 percenkeresztül nem kapott gólt és 25 gól nélküli találkozót hozott le, ezek szintén rekornak számítanak a Premier Leagueben. A Chelsea végül a Bolton elleni, idegenbeli 2–0-s győzelmével biztosította be a bajnoki címét 50 év után Frank Lampard két góljának köszönhetően. A bajnokság megnyerése a klub első hazai duplázását is jelentette, mivel februárban megnyerték a Ligakupát is. A Millennium Stadionban zajló döntőn izgalmas ütközet során 3–2-re győzték le a Liverpool csapatát.
A Bajnokok Ligájában túljutottak a csoportkörön, két ütközet a tartalékcsapattal kvalifikálta magát a nyolcaddöntőbe, ahol Európa egyik legerősebb csapata, a Barcelona volt az ellenfél. Hazai pályán 0–0-s döntetlen született. A második fordulóban a Camp Nouban a 1–0-ra vezettek, azonban Didier Drogba vitatott kiállításának, és folyamatos támadásaiknak köszönhetően is 2–1-es vereséget szenvedtek. José Mourinho azt állította, hogy Anders Frisk játékvezető beszélt a Barcelona trénerével, Frank Rijkaarddal, hogy a katalán klub javára fordítsa a találkozót. Egy vád a későbbiekben igaznak bizonyult.[62] Miután halálos fenyegetéseket kapott a Chelsea szurkolóitól, Frisk visszavonult a játékvezetői karrierjétől. A rangadót követően két nemzetközi mérkőzéstől is eltiltották. A Chelsea 4–2-re nyert a visszavágón a Stamford Bridge-en, John Terry vitatható gólja döntötte el a továbbjutást. A nyolcaddöntőben a német bajnok Bayern München ellen 4–2-re győztek hazai pályán, Németországban ugyan kikaptak 3–2-re, de összesítésben elég volt az eredmény a továbbjutáshoz. Az elődöntőben a Stamford Bridge-en elért 0–0-s döntetlent követően 1–0-s vereséget szenvedtek a Liverpool gárdája ellen Luis García találatának köszönhetően. A Chelsea hiába támadott, nem tudta feltörni a Vörösök védelmét, így nem jutott be a sorozat döntőjébe.
Egy évvel később a klub megvédte bajnoki címét, ezzel még több rekordot állított fel. Az első kilenc meccsét megnyerve a csapat diktálta továbbra is a tempót a Premier League-ben– 4–1-es győzelmet aratott a Liverpool ellen az Anfield Stadionban – a bajnokság egyik szakaszában pedig 18 pontos előnnyel is vezetett a második Manchester United előtt. A késői szezonbeli betlizések és miután a United kilenc egymást követő fordulóban győzelmet aratott, a pontkülönbség hét pontra csökkent. Kulcsfontosságú volt a West Ham United elleni összecsapás, ahol Maniche, majd 17 perc után egy másik játékosuk kiállítását követően is 4–1-re tudtak nyerni, így fenntartva az előnyüket. A bajnoki címet végül a United ellen nyerték meg Stamford Bridge-en. A Chelsea lett az első londoni klub, amely az 1930-as évek óta egymás után két bajnokságot is megnyert, illetve a második világháború óta jobb helyezést ért el, mint az ötödik. A szezonban a legkevesebb lapot gyűjtötték be, és beállították az 1906–1907-es Newcastle United legjobb hazai mérlegét is (19 összecsapásból 18 győzelem és egy döntetlen). A kupasorozatokban kevesebb volt a siker, a Barcelona ellen estek ki a Bajnokok Ligájából, az FA-kupa elődöntőjében pedig a Liverpool ellen szenvedtek vereséget.
A 2006–2007-es szezonban már nem történt címvédés a Manchester Uniteddel szemben, az idény nagyobb részében a gárda ugyanis a második helyen állt. A csapat összesen 63 mérkőzést játszott az évben. A Ligakupát megnyerték 2–1-re az Arsenal ellen a Millennium Stadionban, majd az FA-kupát is elhódították a Manchester United elleni 1–0-s győzelmükkel az új Wembley Stadionban. A régi Wembley utolsó döntőjében a Chelsea volt az a csapat, amelyik utoljára nyert. A Bajnokok Ligájában az elődöntőig jutottak el, ott a Liverpool ellen veszítettek tizenegyespárbajban.
A Mourinho-éra után (2007–2009)
2007. szeptember 20-án Mourinho közös megegyezéssel elhagyta a Chelseat,[63] a gyenge szezonkezdet és az Abramoviccsal való több hónapos surlódásai következtében.[64] Röviddel ezután Ávrám Grantot jelentették be utódjának,[65] aki 2007. július 8-ától a Chelsea futball-igazgatói posztját töltötte be.[66]
A vezetői konfliktusok és a játékosok sok sérülése ellenére (286 alkalommal nem voltak elérhetőek összesen a 62 mérkőzésen)[67] a Chelsea megcélozta mindhárom sorozat megnyerését. Ezt a bravúrt korábban két angol klub, az 1983–1984-es idényben a Liverpool, az 1998–1999-es szezonban pedig a Manchester United tudta elérni. A bajnokságban végül másodikak lettek. Az elmúlt négy évet tekintve újra bejutottak a Ligakupa-döntőjébe, de meglepetésre 2–1-es vereséget szenvedtek a Tottenham csapatától a Wembleyben. A bajnokságban újra a Manchester Uniteddel rivalizáltak az elsőségért. Áprilisban a Stamford Bridge-en 2–1-es győzelmet aratott a Grant vezette Chelsea, és négy pontra közelítette meg az éllovas Unitedet.[68] A szezon utolsó meccsén egyenlő ponttal álltak a tabella élén, bár a United jobb gólkülönbsége miatt a Kékeknek nagyobb bravúrt kellett produkálni. A gárda 1–1-es döntetlent játszott a Bolton Wanderersszel, a United a Wigan Athletic csapatát legyőzte, bebiztosítva ezzel az újabb bajnoki címét.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/8c/Chelsea_Olympiakos_CL2008.jpg/250px-Chelsea_Olympiakos_CL2008.jpg)
Grant öt éven belül a negyedik Bajnokok Ligája elődöntőjébe vezette egyesületét, ahol ismét a Liverpool volt az ellenfél. Ezúttal a Chelsea összesítésben 4–3-as arányban először jutott be a döntőbe. A fináléban az ellenfelük a Manchester United volt, ezzel a Bajnokok Ligája történetében először volt két angol csapat a döntőben.[69] Egy kiegyensúlyozott meccsen Frank Lampard első félidőben szerzett találatára a második félidőben Cristiano Ronaldo válaszolt, így 1–1-es döntetlen után jöhetett a hosszabbítás. A hosszabbításban maradt az eredmény, így tizenegyes párbajra került sor. Nicolas Anelka és John Terry kihagyták a büntetőket, ezzel a United nyerte a Bajnokok Ligáját.
A 2007–2008-as idény végeztével a Chelsea lett a legmagasabb rangú klub az UEFA-együtthatós rendszere alapján, melyet a következő szezonban már alkalmaztak az európai klubversenyek kiírása során.[70]
Három nappal később Grantot menesztették a vezetőedzői székből.[71] Helyére a brazil Luiz Felipe Scolari került, aki a 2002-es világbajnokságon győzelemre vezette a brazil válogatottat, a 2004-es Európa-bajnokságon pedig ezüstérmes lett a portugál válogatottal.[72] Annak ellenére, hogy a Chelsea remekül kezdte a szezont, és a negyedik helyen állt a bajnokságban, Scolarit 2009. február 9-én elbocsátották a csapat eredményei és teljesítménye miatt, melyek romlottak a kulcsfontosságú pillanatokban.[73] Az orosz válogatott trénere, Guus Hiddink váltotta a Chelsea kispadján. Vezetése alatt a gárda teljesítménye és eredményei javultak. A gárda egy mérkőzést veszített, és bejutott az FA-kupa-döntőjébe.
A Bajnokok Ligájában a nyolcaddöntőben összesítésben 7–5-ös arányban jutott tovább a Liverpool ellen, a Stamford Bridge-en zajló 4–4-es döntetlen elődöntőt jelentett a csapatnak. Az elődöntőben újra a Barcelona gárdája volt az ellenfél. Az első mérkőzésen a Camp Nouban 0–0-s döntetlen született. A második meccsen a Kékek Michael Essien révén hamar vezetést szereztek, de számos kihagyott helyzetet, és vitatható büntetőr érő szituációkat követően Andrés Iniesta gólt szerzett, így idegenben lőtt góllal a katalánok jutottak tovább. Perdöntő volt Didier Drogba kiállítása, aki hangot adott nemtetszésének Tom Henning Øvrebø játékvezető felé.[74] A május 30-i, Wembleyben megrendezett FA-kupa-döntőben Drogba és Lampard góljai győzelmet jelentettek a Kékeknek, az Everton ellen így 2–1-es végeredmény született. Ezzel ez a második kupagyőzelmük három éven belül.[75]
Az Ancelotti-éra (2009–2011)
Sikerek: Community Shield (2009), bajnoki cím (2010), FA-kupa (2010)
2009. június 1-jén Carlo Ancelottit, az AC Milan korábbi trénerét jelentették be a Chelsea vezetőedzőjének.[76] Pályafutását az Egyesült Államokban zajló előszezoni torna, a World Football Challenge megnyerésével kezdte. Első tétmeccse a Manchester United elleni Community Shield volt. A rendes játékidőben a csapatok 2–2-es döntetlent játszottak, végül tizenegyes párbaj következett. A Chelsea 4–1-re nyert büntetőkkel, így az 1998-as, Ipswich Town elleni Ligakupa győzelem óta ez volt az első, ahol nyerni tudott büntetőpárbajban.[77]
2009. szeptember 3-án a klubot eltiltotta a következő két szezonra az átigazolásoktól a FIFA vitarendezési kamarája (KDK) 2010 januárjától, miután kimondta, hogy Gaël Kakuta szerződtetése a Lens csapatától nem zajlott törvényesen.[78] A Sportdöntő bíróság (CAS) azonban később engedélyezte az átigazolásokat, miután feloldotta a rájuk vonatkozó tilalmat.[79]
Egy olyan szezon végeztével, ahol a gárda folyamatosan helyet cserélt a bajnoki tabellán a Manchester Uniteddel, és egy rövid időre még az Arsenal is átvette tőlük a helyet, végül hat idény alatt a második bajnoki trófeájukat emelhették magasba. A Wigan Athletic elleni 8–0-s győzelemmel bebiztosították bajnoki címüket az utolsó fordulóban. 103 gólt szereztek az idényben, ami a legmagasabb a Tottenham 111 szerzett gólja után az 1962–1963-as szezonban. A Premier League történetében pedig először fordult elő, hogy egy csapat több, mint száz gólt szerzett egy szezonban.[80] Egy héttel később történetük során először nyertek egy idényben bajnoki címet és FA-kupát. A kupadöntőben 1–0-ra győzték le a Portsmouth gárdáját Didier Drogba szabadrúgásgóljának köszönhetően, mely a gárda hatodik gólja volt a hatodik kupadöntőjében.[81]
A 2010–2011-es szezont a klub a Manchester United elleni vereséggel kezdte a Community Shield kiírásában. A Premier League idény az első hat mérkőzés megnyerésével kezdődött – ezek közül kettőn 6–0-s győzelmet arattak – de formájuk később megcsappant, és a legjobb négy közé kerülésért küzdöttek. Január 31-én, az átigazolási időszak napján a gárda két komolyabb igazolást jelentett be. Egyikük a brazil hátvéd, David Luiz szerződtetése a Benficától 21 300 000 fontért, a másik pedig Fernando Torres, aki a Liverpool gárdájától 50 000 000 fontért érkezett, mely átigazolási rekordot jelentett a csapat történetében.[82] A két új igazolás nem hozott előretörést az idényben, hiszen az egyletnek nem sikerült kupákat nyernie. Ancelottit menesztették röviddel azután, hogy a a szezon utolsó meccsén 1–0-s győzelmet arattak az Everton felett.[83]
André Villas-Boas edzősége (2011–2012)
2011. június 22-én André Villas-Boast nevezték ki vezetőedzőnek három évre.[84][85] Augusztus 14-én a Chelsea első bajnokiján 0–0-s döntetlent játszott a Stoke City ellen. Villas-Boas első győzelmét egy hét múlva, a West Bromwich Albion elleni 2–1-es siker által szerezte meg. Augusztus 22-én a gárda megállapodott Juan Mata szerződtetésével kapcsolatban a Valenciával 23 500 000 font fejében.[86] A következő héten a mexikói válogatott középpályás, Ulises Dávila öt évre írt alá a csapathoz.[87] Az átigazolási időszak utolsó napján a Liverpooltól még Raul Meireles érkezett. Távozott Josszí Benájún és Patrick van Aanholt kölcsönben az Arsenal, illetve a Wigan Athletic gárdájához. Gaël Kakuta szintén kölcsönbe ment el a Boltonhoz 2012. január 1-jéig. Szeptember 18-án a csapat elszenvedte idénybeli első vereségét a Manchester Unitedtől, miután 3–1-re kapott ki a Vörösöktől az Old Traffordon.
2011. november 29-én a Ligakupa nyolcaddöntőjében a Kékek kikaptak a Liverpool csapatától 2–0-ra hazai pályájukon, ezzel az elmúlt négy meccsből a harmadik vereségüket könyvelték el. Négy nap múlva Villas-Boas megerősítette, hogy Nicolas Anelkát átadó listára teszik. A bejelentés a Newcastle United elleni idegenbeli találkozó után született, miután a csapat 3–0-ra nyert, így újra Bajnokok Ligája indulást jelentő helyen állt a bajnokságban. December 6-án a Chelsea megnyerte utolsó csoportmeccsét a Bajnokok Ligájában a Valencia ellen, bebiztosítva ezzel továbbjutását az egyenes kiesés szakaszba. A Racing Genk és a Bayer Leverkusen 1–1-es döntetlenje azt jelentette, hogy a Kékek az E csoport első helyén végeztek. December 12-én a csapat a tabella élén állt a bajnokságban, a Manchester City ellen azonban elszenvedte szezonbeli első vereségét. 2012. február 21-én a Napoli gárdája ellen a Bajnokok Ligája nyolcaddöntője első mérkőzését 3–1-re nyerték meg.[88]
Duplázás az európai kupaporondon (2012–2013)
Sikerek: FA-kupa (2012) Bajnokok Ligája (2012), Európa-liga (2013)
Március 4-én, a West Bromwich Albion elleni 1–0-s vereséget követően Villas-Boast kilenc hónap után menesztették a Chelsea vezetőedzői székéből. A győzelmi aránya 50% alatt volt, mely az Abramovics-érában még sohasem fordult elő. Elbocsátásakor a csapat ötödik helyen végzett a bajnokságban, a Napoli ellen 3–1-es vereséget szenvedett a Bajnokok Ligájában. A vereséget követően a meccsen elhangzott a szurkolóktól a "Roman Abramovich, he sacks who he wants" mondat, mely azt jelenti, hogy "Roman Abramovics, ő azt rúg ki, akit akar".[89] A klub közleményében az állt, hogy az eredmények nem voltak elég jók, és a szezon egyik kulcsfontosságú szakaszában nem mutatták a javulás jeleit. Az olasz válogatott másodedzőjét, Roberto Di Matteót nevezték ki ideiglenesen trénernek a szezon végéig. Első találkozóján a Chelsea legyőzte a Birmingham City csapatát az FA-kupában Juan Mata és Raul Meireles második félidei góljával, így bejutott a nyolcaddöntőbe.[90] Két héttel később, március 14-én a Chelsea 4–1-re legyőzte a Napoli gárdáját a Bajnokok Ligája második szakaszának második megmérettetésén, megdöntve ezzel a 3–1-es hátrányát az első összecsapásából.[91] Az Arsenal, a Manchester United és a Manchester City kiesésével a Chelsea az egyetlen angol csapatként maradt az európai porondon. Di Matteo vezetésével a jó forma folytatódott, március 18-án a csapat bejutott az FA-kupa döntőjébe, miután a Stamford Bridge-en 5–2-re verte meg a Leicester Cityt. Különösen fontos volt ez a kupameccs Fernando Torres számára, aki 24 meccsen át tartó góltalansági sorozatát törte meg.
Április 4-én a Chelsea a legutóbbi kilenc szezonját tekintve hatodik alkalommal jutott be a Bajnokok Ligája elődöntőjébe összesítésben 3–1-es arányban a Benfica ellen. A következő, Barcelona elleni ütközet folyamán hatodik alkalommal játszott döntetlent a csapat a sorozatban, nyolc év alatt pedig összesen az ötödiket. Április 15-én a Chelsea az elmúlt négy szezonját tekintve harmadszor is az FA-kupa elődöntőjébe jutott úgy, hogy a rivális Tottenham gárdáját 5–1-re verte meg a Wembley Stadionban. Didier Drogba szerezte az első gólt, és új rekordját döntötte meg azzal, hogy hét mérkőzésen hét gólt szerzett a sorozatban. Három nap múlva a csapat a Bajnokok Ligájában hátrányba került a Barcelonával szemben. Annak ellenére, hogy a Katalánok domináltak a pályán, a Chelsea 1–0-s győzelmet aratott, így megnyerte az első fordulót. Egy héttel később, a Camp Nouban a visszavágón úgy tűnt, hogy kiesnek, amikor az első félidő 2–0-val ért véget a Barcelona javára, és John Terryt, a csapat kapitányát a 45. percben kiállították. Ramires második félidei találatával a Chelsea nyertes helyzetbe került, a Barcelona büntetőt hibázott Lionel Messi révén. Ezt követően Fernando Torres szerzett gólt, így a Chelsea összesítésben 3–2-es győzelmet aratott, mely azt jelentette, hogy a végső összecsapást ők játszhatják.[92]
A kupákban elért előrelépés ellenére bajnoki formájuk stagnált. A Tottenham és az Arsenal elleni döntetlen, illetve a Newcastle elleni hazai vereség véget vetett annak, hogy a legjobb négyben végezzenek. Ez azt is jelentette, hogy mindenképpen meg kellett nyerniük a Bajnokok Ligáját, hogy a következő szezonban a sorozatban elnyerjék az indulás jogát. Az FA-kupa döntőjében a Liverpool ellen mérkőztek meg. Az első 60 percben a Chelsea uralta a játékot, Ramires a találkozó elején vezetést szerzett, a második játékrészben pedig Didier Drogba duplázott. A Liverpool Andy Carroll találatainak hála egy gólosra csökkentette hátrányát, ám a kapus, Petr Čech kiváló védéseinek köszönhetően, aki több Carrol helyzetet is hárított, a Kékek végül a legutóbbi hat idényüket tekintve negyedik sikerüket könyvelhették el.[93] Egyúttal angol klubokat tekintve legjobb eredményüket produkálták, a 19. században a Bolton Wanderers ugyanis hét év alatt ötször nyerte meg a trófeát.
A Bajnokok Ligája döntőjében a Chelsea ellenfele a Bayern München volt. A mérkőzést a München hazai pályáján, az Allianz Arénában rendezték. A Bayern München a 83. percben szerzett vezetést Thomas Müller góljával, öt perccel később azonban Drogba egyenlített egy fejesgóllal –mely a kilencedik gólja volt a Chelsea kilenc kupadöntőjét tekintve–, így hosszabbítás következett. A Bayern kiharcolt egy büntetőt, de Arjen Robben tizenegyesét Petr Čech kivédte. Az eredmény 1–1 maradt, így büntetőrúgásokra került sor. A Bayern 3–1-re vezetett, miután Juan Mata berúgta a büntetőjét, de Cech hárította Ivica Olić és Bastian Schweinsteiger kísérletét. Drogba értékesített tizenegyese így azt jelentette, hogy a Chelsea történetében először megnyerte a Bajnokok Ligája trófeáját.[94] 2013-ban a Nemzetközi Labdarúgás-történeti és -statisztikai Szövetség (IFFHS) a Chelseat a világ első számú csapatának minősítette, ezzel a klub a Barcelonától vette át a helyet a listán.[95]
Roberto Di Matteót állandó megbízatással nevezték ki a Chelsea élére, de 2012 novemberében elbocsátották, helyére Rafael Benítez lépett.[96] A Liverpoolhoz köthető menedzselése, és a klubról tett korábbi megjegyzéseinek köszönhetően ellenséges fogadtatásban részesült,[97] főleg, hogy első hazai bajnokiján, a Manchester City ellen 0–0-s döntetlent játszott vezetésével a csapat 2012. november 25-én.[98][99] Benítez vezetésével a gárda vegyes eredményeket produkált. A Chelsea elvesztette a döntőt a klubvilágbajnokságon a brazil Corinthians ellen, a Ligakupa elődöntőjében pedig a Swansea City ellen kaptak ki. A bajnokságban a harmadik helyen végeztek, ezzel bebiztosították a Bajnokok Ligájában való indulást. Az Európa-liga kiírását megnyerték, ezzel a Chelsea lett az első olyan csapat, mely egymást követő két évben két nagy európai trófeát birtokol. Továbbá az egyetlen brit klub lett, amely megnyerte az UEFA mindhárom kiírását 2017-ig, miután a Manchester United megnyerte az első Európa-liga trófeáját.[100]
Mourinho második időszaka (2013–2015)
Sikerek: bajnoki cím (2015), Ligakupa (2015)
2013. június 3-án a klub bejelentette, hogy másodszorra is, ezúttal négy évre szóló szerződéssel José Mourinho a csapat trénere.[101] Első idényében, a 2013–2014-es szezonban a bajnokságban 82 ponttal a harmadik helyen végzett, négy ponttal lemaradva a bajnok Manchester Citytől. Ezzel 2009–2010-es idény után a klub a legjobb helyezését érte el a Premier League-ben. A Bajnokok Ligájában az elődöntőig meneteltek, ahol összesítésben 3–1-re kaptak ki a spanyol Atlético Madridtól. A szezon csúcspontja volt még az Arsenal elleni 6–0-s győzelem, mely a klub legnagyobb arányú győzelme eddig az észak-londoni riválisával szemben.[102]
A Chelsea ebben a szezonban szerződtette az FC Barcelonától a középpályára Cesc Fàbregast, illetve az Atlético Madrid támadóját, Diego Costát. David Luizt a Paris Saint German csapatának 50 000 000 fontért adták el, mely összeg világrekordnak számított egy hátvéd leigazolásáért cserébe.[103] A szurkolók kedvencei, Frank Lampard és Ashley Cole is távoztak. A következő idényben 2010 után újra megnyerte a gárda a bajnoki címet, miután a szezon elejétől kezdve végig vezette a tabellát. Decemberig nem veszítettek meccset, és végül nyolc pontos előnnyel zárták a szezont a második helyezett Manchester City előtt. John Terry csapatkapitány a 38 mérkőzés minden percét végigjátszotta, ezzel beérte Gary Pallister rekordját.[104] Az ötödik Ligakupa győzelmüket is begyűjtötték, miután 2–0-ra megverték a Tottenham Hotspur csapatát a Wembley Stadionban. AZ FA-kupa negyedik fordulójában először szenvedtek vereséget hazai pályán, miután a Bradford City elleni meccset 4–2-re elveszítették, így kiestek a kupasorozatból.[105]
A 2015–2016-os idényben a bajnokságban gyenge teljesítményt produkáltak. Augusztustól decemberig 19 fordulóból mindössze ötöt nyertek meg, december 17-én pedig Mourinhot elbocsátották az edzői székből. Guus Hiddinket ezúttal megbízott trénerként nevezte ki a klub. A csapat azonban továbbra is szenvedett a bajnokságban, végül a tizedik helyen végeztek, amely az 1995–1996-os idény óta a legrosszabb eredményük.
A második Európa-liga cím (2015–2019)
Sikerek: bajnoki cím (2017), FA-kupa (2018), Európa-liga (2019)
Morinho elbocsátása után tehát újra Guus Hiddinket nevezték ki megbízott vezetőedzőként a Chelsea élére a 2015–2016-os szezon hátralévő részére. A csapat a következő 12 meccsén nem szenvedett vereséget, hat győzelmet és hat döntetlent ért el. A veretlenségi sorozat azonban 2016. február 16-án ért véget, miután a gárda kikapott a Paris Saint Germain klubjától a Bajnokok Ligája nyolcaddöntőjének első összecsapásán.[106] Az egyesület a második találkozót is elvesztette, 2–1-es vereséget szenvedett, így búcsúzott a versenysorozattól. Ezt követte az FA-kupából való kiesés, miután az Everton ellen 2–0 arányban kapituláltak. A bajnokságban fornmájuk azonban javult, a 16. helyről a tabellán hirtelen a nyolcadik helyre ugrottak, a Southampton elleni találkozót 1–0-s hátrányból 2–1-re fordították meg.
Hanyatlásba kezdtek ugyanakkor a Stoke City elleni 1–1-es döntetlent követően, majd ezt követte a West Ham United elleni 2–2-es betlizés, így lecsúsztak a tizedik helyre. Az AFC Bournemouth ellen ugyanakkor idegenben 4–1-es győzelmet arattak, valamint 0–2-es hátrányból 2–2-es döntetlent játszottak a Tottenham egylete ellen Eden Hazard duplájának köszönhetően. Végül a Tottenham címvédőként begyűjtötte a bajnoki trófeát. A Chelsea továbbá 1–1-es döntetlent ért el a Liverpool ellen, illetve a Leicester Cityvel szemben szintén 1–1-es végeredmény született. Utóbbi meccsen díszsorfalat álltak Claudio Ranierinek, a Chelsea korábbi trénerének. 2016 márciusában a Juventus, és az olasz válogatott korábbi edzőjét, Antonio Contét nevezték ki a Chelsea menedzserének. Miután Olaszország számára véget ért a 2016-os Európa-bajnokság, Conte átvette a csapat irányítását a 2016–2017-es idény kezdetével.
Ebben a szezonban a klub Conte vezetésével jól teljesített, megnyerte a bajnokságot, valamint a 38 megmérettetésükből megnyert 30 meccsével új rekordot állított fel az egy idényben megnyert találkozók tekintetében.
A következő idényben a Chelsea formája ismét megcsappant. A 28. fordulótól a szezon végéig az ötödik helyen álltak a bajnokságban, ez az utóbbi években nem volt jellemző a csapatra. A Bajnokok Ligája kiírásában a csoportkörben a második helyen végeztek a Roma és az Atlético Madrid elleni döntetlenjüket is beleszámítva, valamint az idegenben elszenvedett Roma elleni vereséget is. A nyolcaddöntőben a Barcelona ellen 1–1-es döntetlent játszottak a hazai mérkőzésükön, majd idegenben a Barcelona diadalmaskodott 3–0-ra, kiejtve ezzel a csapatot a sorozatból. A Ligakupában az elődöntőig meneteltek, ahol összesítésben 2–1-re kapituláltak az Arsenallal szemben. Az FA-kupában ezüstéremre futotta, Hazard ugyan gólt szerzett, de a Manchester United nyerte a trófeát. A Bajnokok Ligájába való bejutás elmulasztása, valamint a Diego Costával való konfliktusok következtében Antonio Contét menesztették a klubtól. Helyére a következő szezonra a szintén olasz Maurizio Sarrit nevezték ki.[107][108]
Sarri első szezonját jól kezdte a Chelsea kispadján, 12 meccses veretlenségi szériát állított fel a csapat, beleértve a Burnley elleni hazai pályán elért 4–0-s győzelmet, valamint a második helyen végző Liverpool elleni 1–1-es döntetlent. A február környéki hanyatlás azonban azt jelentette, hogy a klub esélyei elszálltak a bajnoki címre. Az FA-kupában az ötödik fordulóban a Manchester United elleni hazai vereség a kiesést jelentette. Bár a klubnál szóba került Sarri kirúgása, a csapattal mégis a bajnokság harmadik helyéig menetelt az előző szezonban még az előttük végző Tottenham Hotspur és Manchester United előtt.[109] A harmadik hely a Bajnokok Ligája kvalifikációt jelentett a csapatnak. A Chelsea még bejutott a Ligakupa-döntőjébe, mely során a bajnokság győztese, a Manchester City büntetőkkel aratott győzelmet ellenük. Bejutottak az Európa-liga döntőjébe is, ahol 2019. május 29-én az Arsenal volt az ellenfél, és győzelmet is arattak felettük, így 2013 óta először emelhettek magasba újra európai trófeát.
2019. május 8-án elutasították a klub fellebbezését a külföldi, 18 éven aluli játékosok szerződtetésére vonatkozó szabályok megsértése miatt. Ez azt jelentette, hogy a gárda a következő két átigazolási időszak során nem igazolhat új játékosokat. A Chelsea azonban bejelentette, hogy fellebbezést nyújt be a Sportbíróságon.[110]
Szexuális visszaélések botrányai
A pályán kívül, 2016. november 29-én a Chelsea bekapcsolódott az Egyesült Királyságban a labdarúgók szexuális visszaélésekkel kapcsolatos botrányaikba. Bejelentették, hogy az 1970-es években történt szexuális visszaélések vádjait vizsgálják, köztük egy titkos kifizetést egy volt játékosnak, aki a klub volt játékosmegfigyelőjét vádolta, Eddie Health-et, miképpen gyermekeket bántalmazott szexuálisan.[111][112][113] December 2-án megnevezték Gary Johnsont, mint a klub volt játékosát, aki szerint 50 000 fontot fizettek neki egykoron azért, hogy ne árulja el a nyilvánosság előtt, hogy Health bántalmazta őt.[114] Másnap a Chelsea bocsánatot kért Johnsontól.[115] aki később pénzügyi kártérítést követelt a klubtól.[116] Szintén december 3-án a The Independent beszámolt a Chelsea ifjúsági játékosainak azon állításáról, miszerint Dario Gradi, a Chelsea egykori segédedzője meglátogatta a játékos családját 1974-ben, hogy elsimítsa a Health által elkövetett bántalmazást.[117] Az Angol labdarúgó-szövetség elsőként vizsgálta ki Gradit, akit fel is függesztett edzői tevékenységéből 2016. december 11-én.[118] Állítólag Derek Richardson, a Chelsa korábbi utánpótlás kapusa is visszaéléseket követett el Health által.[119] 2019 augusztusában a Chelsea bocsánatot kért, amiért Health ilyen módon viselkedett. Ezt követte a Charles Geekie QC ügyvéd által folytatott nyomozás, aki szintén kritikusan lépett fel Gradival szemben. Azzal vádolták, hogy elmulasztotta válaszát Health szexuális visszaélésének állításával kapcsolatban egy utánpótlás játékos szülőjének kérdésére.[120]
Frank Lampard és Tomas Tuchel edzősége (2019–)
A 2019–2020-as szezon kezdete előtt Sarri távozott, hogy átvegye a Juventus irányítását. Helyére Frank Lampard érkezett, aki korábban a Derby County csapatát irányította. Első idényében harmadik helyre vezette a csapatot a Premier League-ben, megelőzve a rivális Arsenalt és Tottenhamet. A 2020–2021-es szezon indulása előtt a Chelsea 200 000 000 fontot költött olyan játékosokra, mint Kai Havertz, Hakím Zíjes, és Timo Werner.[121][122]
2020 januárjában a Chelsea bemutatta Solomon Souza falfestményét az északi lelátó (North Stand) külső falán a Stamford Bridge stadionban. A festmény a csapat Mondj nemet az antiszemitizmusra kampányának része, melyet a tulajdonos, Roman Abramovics finanszírozott. A falfestményen Julius Hirsch és Weisz Árpád, valamint az "auschwitzi kapusként" ismert brit hadifogoly, Ron Jones labdarúgók láthatók, akiket az auschwitzi koncentrációs táborban öltek meg.[123]
Frank Lampard kirúgását követően Thomas Tuchel lett a csapat új edzője. 2021 áprilisában a csapat egyike volt azon 12 klubnak, amely megegyezett az Európai Szuperliga megalapításában.[124]
Jegyzetek
- ↑ Glanvill, Rick. Chelsea FC: The Official Biography – The Definitive Story of the First 100 Years. Headline Book Publishing Ltd, 71. o. (2006). ISBN 0-7553-1466-2
- ↑ Team History. Chelsea F.C. official website. (Hozzáférés: 2010. március 11.)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 55. o. (2006)
- ↑ a b c d e f Team History. chelseafc.com. [2010. január 11-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2009. augusztus 11.)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 170. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 172–73. o. (2006)
- ↑ Historical attendances. European Football Statistics. [2011. október 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. augusztus 18.)
- ↑ Historical attendances. European Football Statistics. [2011. október 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. augusztus 18.)
- ↑ Historical attendances. European Football Statistics. [2011. október 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. augusztus 18.)
- ↑ Historical attendances. European Football Statistics. [2011. október 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. augusztus 18.)
- ↑ Historical attendances. European Football Statistics. [2011. október 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. augusztus 18.)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 73. o. (2006)
- ↑ Attendances. Chelsea F.C. official website. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 124. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 187–88. o. (2006)
- ↑ Archived copy. [2014. november 13-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. november 13.)
- ↑ https://newsrepoter.com/category-sports-champions-league-2020-chelsea-fc/ Archiválva 2020. november 18-i dátummal a Wayback Machine-ben Robert Atherton (meghalt 1917. október 19-én) George Kennedy (meghalt 1917. november 16-án) George Lake (meghalt 1918. november 6-án) Philip Smith (meghalt 1918. szeptember 29-én) Robert Whiting (meghalt 1917. április 28-án) Arthur Wileman (meghalt 1918. április 28-án) Norman Wood (meghalt 1916. július 28-án)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 128. o. (2006)
- ↑ A stadiont 74 496 fő esetén zárták le, de valóban illegális belépések történtek. A tényleges látogatottság valóban 100 000 fő volt. Bővebb információ a Chelsea hivatalos oldalán. A meccs első kézből történő áttekintését lásd: Mears (2004) pp 81–88.
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 37. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 42. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 44–45. o. (2006)
- ↑ Az angol szövetségek Joe Mears klubelnökre gyakorolt nyomására hivatkozik ez a Telegraph cikk Telegraph article. Alan Hardaker, a Football League titkárának kifogásait itt tárgyaljuk [1].
- ↑ Batty, Clive. Kings of the King's Road: The Great Chelsea Team of the 60s & 70s. Vision Sports Publishing, 19. o. (2007). ISBN 978-1-905326-22-8
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 243–44. o. (2006)
- ↑ Batty. Kings of the King's Road, 28–33. o. (2007)
- ↑ Batty. Kings of the King's Road, 43–44. o. (2007)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 321. o. (2006)
- ↑ Batty. Kings of the King's Road, 67–69. o. (2007)
- ↑ „Chelsea ready for grudge Cup clash”, ESPN, 2001. november 28. (Hozzáférés: 2009. augusztus 11.)
- ↑ Adams, Tom: Blue was the colour. ESPN, 2011. február 17. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Bagchi, Rob. „Leeds v Chelsea is an animosity that still simmers after 50 years”, Guardian , 2012. december 18. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Blue Is The Colour. Official Charts Company. (Hozzáférés: 2009. augusztus 11.)
- ↑ Cup Winners' Cup Trivia. RSSSF. (Hozzáférés: 2009. augusztus 9.)
- ↑ Batty. Kings of the King's Road, 244–245. o. (2007)
- ↑ John Parsons, Daily Mail. Quoted Mears (2002), p. 192.
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 87. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 143–157. o. (2006)
- ↑ a b Batty. A Serious Case of the Blues, 58. o. (2006). ISBN 1-905326-02-5
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 149. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 59–60. o. (2006). ISBN 1-905326-02-5
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 62–63. o. (2006). ISBN 1-905326-02-5
- ↑ Batty, Clive. A Serious Case of the Blues: Chelsea in the 80s. Vision Sports Publishing, 41–42. o. (2006). ISBN 1-905326-02-5
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 83. o. (2006). ISBN 1-905326-02-5
- ↑ Woolnough, Brian. Ken Bates: My Chelsea Dream. Virgin Books, 39. o. (1998). ISBN 1-85227-737-8
- ↑ Woolnough. Ken Bates: My Chelsea Dream, 39. o. (1998)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 88. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 191. o. (2006)
- ↑ a b Batty. A Serious Case of the Blues, 190. o. (2006)
- ↑ Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 89. o. (2006)
- ↑ a b Glanvill. Chelsea FC: The Official Biography, 90. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 193. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 194. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 195. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 120. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 137. o. (2006)
- ↑ Batty. A Serious Case of the Blues, 159–160. o. (2006)
- ↑ Fenton, Ben. „Ruud shock for Gullit, City and fans”, Daily Telegraph , 1998. február 13.. [2008. május 7-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Dressing-room support sapped in Zola backlash. URL accessed 20 April 2014
- ↑ Chelsea saviour arrived in time for £23 m bill Archiválva 2008. május 7-i dátummal a Wayback Machine-ben. URL accessed on 11 April 2006.
- ↑ Bates sells off Chelsea to a Russian billionaire. URL accessed on 20 April 2014.
- ↑ „Uefa: Rijkaard did approach Frisk”, The Guardian, 2014. április 20. (Hozzáférés: 2006. október 5.)
- ↑ „Chelsea Statement”, Official Chelsea FC website, 2007. szeptember 20. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ „Mourinho makes shock Chelsea exit”, BBC, 2007. szeptember 20. (Hozzáférés: 2007. szeptember 21.)
- ↑ „Chelsea name Grant as new manager”, BBC, 2007. szeptember 20. (Hozzáférés: 2007. szeptember 21.)
- ↑ „Grant given position at Chelsea”, BBC, 2007. július 8. (Hozzáférés: 2007. szeptember 21.)
- ↑ „Post-season Briefing”, Official Chelsea FC website, 2008. június 1. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Tongue, Steve. „Chelsea 2 Manchester United 1: Ballack puts race in balance”, The Independent, 2008. április 27. (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ „Chelsea and Man Utd set for final”, BBC Sport, 2008. május 21. (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ Kassies, Bert: UEFA Team Ranking 2008. UEFA European Cup Football: Results and Qualification. (Hozzáférés: 2008. június 2.)
- ↑ „Post-season Briefing”, Grant sacked as Chelsea manager, 2008. május 24. (Hozzáférés: 2007. szeptember 21.)
- ↑ „Scolari named as Chelsea manager”, BBC Sport, 2008. június 11. (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ „Chelsea sack Scolari”, fifa.com, 2009. február 9.. [2009. február 11-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ McNulty, Phil. „Chelsea 1–1 Barcelona (agg 1–1)”, BBC Sport, 2009. május 6. (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ Chelsea 2–1 Everton. ESPN.com, 2009. május 30. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ „Carlo Ancelotti signs three-year deal with Chelsea”, The Guardian, 2009. január 6. (Hozzáférés: 2009. augusztus 13.)
- ↑ ASK STATMAN. chelseafc.com. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ „Chelsea hit by new signings ban”, BBC Sport, 2009. szeptember 3.. [2009. szeptember 4-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2009. szeptember 3.)
- ↑ „Statement on Kakuta Decision”, Chelseafc.com, 2010. március 4.. [2014. január 3-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ McNulty, Phil. „Chelsea 8–0 Wigan”, BBC, 2010. május 9. (Hozzáférés: 2010. május 22.)
- ↑ McNulty, Phil. „Chelsea 1–0 Portsmouth”, BBC, 2010. május 15. (Hozzáférés: 2010. május 22.)
- ↑ „Chelsea pay record fee for Torres”, BBC News, 2011. január 31.
- ↑ „Carlo Ancelotti sacked as Chelsea manager”, BBC News, 2011. május 22.
- ↑ Doyle, Paul. „Chelsea appoint former Porto coach André Villas-Boas on three-year deal”, The Guardian, 2011. június 22. (Hozzáférés: 2011. június 22.)
- ↑ VILLAS-BOAS APPOINTED. Chelsea F.C.. [2013. augusztus 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Chelsea and Valencia agree Mata deal, 2011. augusztus 22. [2013. augusztus 4-i dátummal az eredetiből archiválva].
- ↑ Home | Official Site | Chelsea Football Club. ChelseaFC
- ↑ Napoli 3-1 Chelsea
- ↑ Chelsea and Villas-Boas Part Company. Chelsea F.C. official website. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ Birmingham City 0-2 Chelsea
- ↑ Chelsea 4-1 Napoli aet (agg 5-4)
- ↑ „Barcelona 2-2 Chelsea”, BBC, 2012. április 24. (Hozzáférés: 2012. június 3.)
- ↑ „Chelsea 2-1 Liverpool”, BBC, 2012. május 5. (Hozzáférés: 2012. június 3.)
- ↑ „Bayern Munich 1-1 Chelsea”, BBC, 2012. május 19. (Hozzáférés: 2012. június 3.)
- ↑ „Club World Rankings – Top 400”, IFFHS, 2013. február 28. (Hozzáférés: 2013. február 28.)
- ↑ „Rafael Benitez replaces Roberto Di Matteo as Chelsea manager”, BBC Sport, British Broadcasting Corporation, 2012. november 21. (Hozzáférés: 2013. január 14.)
- ↑ „Chelsea fans call for Rafael Benitez apology”, The Independent , 2012. november 26. (Hozzáférés: 2013. január 14.)
- ↑ „Chelsea 0-0 Manchester City”, BBC Sport, British Broadcasting Corporation, 2012. november 25. (Hozzáférés: 2012. november 25.)
- ↑ „Chelsea: Rafael Benitez boos will continue say fans”, BBC Sport, British Broadcasting Corporation, 2012. november 26. (Hozzáférés: 2012. november 26.)
- ↑ „Chelsea claim last-gasp Europa League triumph”, AFP, Bangkok Post, 2013. május 15. (Hozzáférés: 2014. április 20.)
- ↑ „MOURINHO APPOINTED”, chelseafc.com, Chelsea F.C., 2013. június 3. (Hozzáférés: 2013. június 3.)
- ↑ „Chelsea 6–0 Arsenal”, BBC, 2018. március 22. (Hozzáférés: 2018. július 3.)
- ↑ Sheen, Tom. „David Luiz: PSG defender signed five-year deal after £50m move from Chelsea”, The Independent , 2014. június 13.. [2014. július 15-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2018. július 3.)
- ↑ Ever-present Terry equals Pallister's record. Goal.com
- ↑ Chelsea 2-4 Bradford City. BBC Sport , 2015. január 24.
- ↑ „Zlatan Ibrahimovic, Edinson Cavani supply PSG first-leg win over Chelsea”, ESPN FC, 2016. február 16. (Hozzáférés: 2016. február 17.)
- ↑ „Antonio Conte: Chelsea manager texts Diego Costa to say 'you are not in my plan'”, 2017. június 9. (Hozzáférés: 2019. május 14.) (brit angol nyelvű)
- ↑ „Antonio Conte: Chelsea sack Italian after two years in charge”, 2018. július 13. (Hozzáférés: 2019. május 14.) (brit angol nyelvű)
- ↑ Law, Matt. „Maurizio Sarri insists he will stay to 'change the opinion' of disgruntled Chelsea fans”, The Telegraph, 2019. március 31. (Hozzáférés: 2019. május 14.) (brit angol nyelvű)
- ↑ „Chelsea transfer ban: Fifa rejects Premier League club's appeal”, 2019. május 8. (Hozzáférés: 2019. május 14.) (brit angol nyelvű)
- ↑ „Exclusive: Chelsea made secret payment to player in child sex abuse claim”, Telegraph, 2016. november 30. (Hozzáférés: 2016. november 30.)
- ↑ „Chelsea made 'secret payment' after former chief scout Eddie Heath was accused of sexual abuse by youth player”, The Independent, 2016. november 30. (Hozzáférés: 2016. november 30.)
- ↑ „Eddie Heath: The former Chelsea scout who 'spent a lot of time in his office, decorating and cooking meals for schoolboy players'”, Evening Standard (Hozzáférés: 2016. november 30.)
- ↑ „Gary Johnson says Chelsea paid him £50,000 for silence about abuse”, The Guardian, 2016. december 2. (Hozzáférés: 2016. december 2.)
- ↑ „Chelsea apologises 'profusely' to former player over alleged abuse”, The Guardian, 2016. december 3. (Hozzáférés: 2016. december 3.)
- ↑ „Gary Johnson demands compensation from Chelsea over sexual abuse claims”, The Guardian, 2016. december 8. (Hozzáférés: 2016. december 8.)
- ↑ „Dario Gradi covered up sex abuse coabout mplaint, ex-Chelsea youth player claims”, The Independent, 2016. december 3. (Hozzáférés: 2016. december 3.)
- ↑ „FA to question Dario Gradi over claims he 'smoothed over' sex abuse at Chelsea”, The Guardian, 2016. december 6. (Hozzáférés: 2016. december 6.)
- ↑ „Former FA chief approved 'gag' on Chelsea abuse victim”, Telegraph, 2016. december 2. (Hozzáférés: 2016. december 3.)
- ↑ „Chelsea apology over ex-chief scout Eddie Heath's 'unchallenged' sex abuse”, BBC Sport, BBC, 2019. augusztus 6. (Hozzáférés: 2019. augusztus 6.)
- ↑ Chelsea add Havertz to near £200 million spending spree. France 24 , 2020. szeptember 4.
- ↑ Chelsea sign Kai Havertz in club-record transfer. The Independent , 2020. szeptember 4.
- ↑ Chelsea unveils mural with Jewish soccer players murdered at Auschwitz. The Jerusalem Post
- ↑ The Super League - Press Release. thesuperleague.com. (Hozzáférés: 2021. április 19.)
Források
- Batty, Clive. Kings of the King's Road: The Great Chelsea Team of the 60s and 70s. Vision Sports Publishing Ltd (2004). ISBN 0-9546428-1-3
- Batty, Clive. A Serious Case of the Blues: Chelsea in the 80s. Vision Sports Publishing Ltd (2005). ISBN 1-905326-02-5
- Cheshire, Scott. Chelsea: an Illustrated History. Breedon Books (1998). ISBN 1-85983-143-5
- Glanvill, Rick. Chelsea FC: The Official Biography – The Definitive Story of the First 100 Years. Headline Book Publishing Ltd (2005). ISBN 0-7553-1465-4
- Hadgraft, Rob. Chelsea: Champions of England 1954–55. Desert Island Books Limited (2004). ISBN 1-874287-77-5
- Harris, Harry. Chelsea's Century. Blake Publishing (2005). ISBN 1-84454-110-X
- Mears, Brian. Chelsea: A 100-year History. Mainstream Sport (2004). ISBN 1-84018-823-5
- Mears, Brian. Chelsea: Football Under the Blue Flag. Mainstream Sport (2002). ISBN 1-84018-658-5
- Woolnough, Brian. Ken Bates: My Chelsea Dream. Virgin Books (1998). ISBN 1-85227-737-8
További információk
- Galambos Péter: Chelsea; Aréna 2000, Budapest, 2006 (A világ leghíresebb futballklubjai)
Labdarúgásportál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap