SANU-memorandum
A SANU-memorandum egy dokumentumtervezet volt, amelyet 1985 és 1986 között a Szerb Tudományos és Művészeti Akadémia (SANU) 16 tagú bizottsága készített. A dokumentum azonnal felkeltette a közvélemény figyelmét az akkori Jugoszláviában, mivel hangot adott a nemzet állapotával kapcsolatos ellentmondásos nézeteknek, és az állam alapvető átszervezése mellett érvelt.[1] A fő téma az volt, hogy Jugoszlávia alkotmányos struktúrája diszkriminálta a szerbeket, és hogy a decentralizáció Jugoszlávia széteséséhez vezetett.[2] Azt állította, hogy Szerbia fejlődése megtorpant Jugoszlávia más részei javára, illetve más fejlettebb régiók virágoztak fel Szerbia rovására. A memorandumot 1986-ban Jugoszlávia kormánya és a Szerb Szocialista Köztársaság kormánya a nacionalizmus szítása miatt hivatalosan elítélte.[3] Egyesek úgy vélik, hogy kiadása kulcsfontosságú momentum volt Jugoszlávia szétesésében,[4] és hozzájárult a délszláv háborúk kitöréséhez.[2]
Előzmények
Az 1980-as évek Jugoszláviájában a belpolitika egyik fő témája az 1970-es években felhalmozott hatalmas adósságok és az ebből eredő megszorító politika problémája volt.[5] Jugoszlávia államadósságát eredetileg 6 milliárd dollárra becsülték, de kiderült, hogy ez valójában 21 milliárd dollárnak megfelelő összeg, ami elképesztő adósságterhelést jelentett.[6] A magas adósságterhelés az 1980-as években az IMF által megkövetelt megszorítások ismétlődő politikájához vezetett, ami viszont azt eredményezte, hogy a kommunista hatóságok akkora korrupciót fedtek fel, hogy az az 1980-as évek közepére a kommunista rendszerbe vetett hit válságát idézte elő.[6] A szisztematikus korrupció leleplezése, és az a felismerés, hogy a kommunista elitek fényűző életvitelük támogatására rendszeresen fosztogatják a közpénzeket, sok ellenérzést váltott ki, mely különösen a megszorítások idején fokozódott.[6] Az a tény, hogy a kommunista elitek voltak azok, akik az 1970-es években felhalmozták az adósságokat, ami az 1980-as években bevezetett megszorító politikához vezetett, nemcsak népszerűtlenné tette őket, hanem súlyos kétségeket is keltett az elitek hozzáértésével kapcsolatban.[6] A gazdasági válságot tovább fokozta, hogy Horvátország és Szlovénia gazdagabb volt Szerbiánál, és tiltakozott vagyonának átruházása Szerbia támogatására a megszorítások idején.[7]
1985 májusában, miután Ivan Stambolić 1981 óta először sürgette a kormányt, hogy tárgyaljon Koszovóról,[8] a SANU tizenhat kiváló akadémikusból álló bizottságot választott ki egy a gazdasági és politikai válság okairól és a problémák kezelésének módjáról szóló memorandum megalkotására.[9] A tervek szerint a memorandumot az akadémia hagyta volna jóvá, mielőtt a Kommunista Pártnak és az állami szerveknek bemutatják.[9] A legutolsó tervezet azonban 1986 szeptemberében kiszivárgott a rezsim egyik bulvárlapjához, [9] a Večernje novosti című szerb újsághoz.[1] Az újság a dokumentumot megtámadta, reakciósnak és nacionalistának minősítette, de nem publikálta,[9] a szerb állam és a párt illetékesei pedig hivatalos kampányba kezdtek ellene.[9]
Tartalma
A memorandum két részre oszlik: „Válság a jugoszláv gazdaságban és társadalomban”, valamint „Szerbia és a szerb nemzet helyzete”.[10] Az első rész a gazdasági helyzetre, valamint az 1974-es alkotmány kihirdetését követő politikai széttagoltságra összpontosít. Azzal érvelt, hogy mivel Tito horvát volt, úgy alakította ki a jugoszláv szövetséget, hogy indokolatlanul egyensúlyba hozza az egész gazdasági és politikai rendszert szülőhazája, Horvátország és Szlovénia javára.[11] Ily módon a feljegyzés azt állította, hogy az IMF által kirótt megszorító politikák terhei szinte teljes egészében a szerbekre hárultak, ugyanakkor lehetővé tette Horvátország és Szlovénia számára, hogy vagyonuk túl nagy részét megtartsák maguknak.[11] A második rész arra összpontosít, amit a szerzők Szerbia alsóbbrendű státuszának tekintettek Jugoszláviában, hogy a Koszovóban és Horvátországban élő szerbek helyzetét oly módon írják le, hogy álláspontjukat alátámassza.[11] A feljegyzés azzal érvelt, hogy mivel a tartományi hatóságok Koszovóban és Vajdaságban is közvetlenül kapcsolatba léphettek a szövetségi kormánnyal, ez de facto a Szerb Szocialista Köztársaság ellenőrzésén kívülre helyezte őket.[11] Koszovóban az albán etnikai többség és annak szerb kisebbsége között már 1981 márciusa óta rendszeres zavargások voltak, melyet a megszorítások idején kialakult munkaerőpiaci verseny okozott, mivel az egyetemi rendszer sokkal több diplomást képzett, mint ahány állás volt.[11] A dokumentum azt állította, hogy a többi köztársaság, különösen Horvátország, a Koszovóban a szerb kisebbség kiszorítására irányuló összeesküvés részeként támogatta az albán többségű tartományi kormányt.[11] A memorandumban Kosta Mihailović a gazdaságról, Mihailo Marković az önigazgatásról, Vasilije Krestić pedig a horvátországi szerbek státuszáról szóló rész szerzője volt.
A memorandum azt állította, hogy a második világháború végén Tito szándékosan gyengítette meg Szerbiát azzal, hogy szerb többségű területek nagy részét leválasztotta a mai Szerbiától, így Montenegró, Macedónia, Bosznia és Horvátország jelentős szerb többségű területekkel rendelkezik. A feljegyzés azzal érvelt, hogy Tito ezen túl is tovább gyengítette a Szerb Szocialista Köztársaság területét azzal, hogy létrehozta a Koszovói és a Vajdasági Szocialista Autonóm Tartományt, amit a többi jugoszláv köztársaságban nem viszonoztak. A memorandum egyik fő témája a szerbek állítólagos áldozattá válása volt a többi köztársaság által, amelyekről azt állították, hogy Szerbia kárára profitáltak. A memorandum szerzői azt írták, itt az ideje, hogy „...eltávolítsák a szerb népről a történelmi bűntudatot, és hivatalosan is cáfolják azokat az állításokat, amelyek szerint a két világháború között gazdaságilag kiváltságos helyzetük volt, ellenben a történelem során tagadhatatlan felszabadító szerepük és hozzájárulásuk Jugoszlávia létrejöttéhez... A szerbek történelmük során soha nem hódítottak meg, illetve nem zsákmányoltak ki másokat. A két világháború során magukat szabadították fel, és amikor tehették, másoknak is segítettek felszabadulni”.[7]
A szerbek állítólagos mások általi áldozattá válásának témája legalább részben válasz volt az 1980-as évek gazdasági válságára, ami azt sugallta, hogy a megszorítások terhének leginkább a többi köztársaságra kell hárulnia, de a legerősebb következmény az volt, hogy 1945 óta először olyan történelmi képet adtak, amely a szerbeket olyan egyedülállóan és eredendően erényes és tiszteletreméltó népként mutatta be, akik mások örökös áldozatai voltak.[7] Richard Crampton brit történész szerint a memorandum igazi jelentősége abban rejlik, hogy először fogalmazta meg nyíltan azt, amit sok hétköznapi szerb ember gondolt, és hogy szerzőinek szellemi presztízse miatt egyfajta áltudományos legitimációt adott azoknak a széles körben elterjedt érzéseknek, hogy a szerbeket a gazdasági megszorítások politikája igazságtalanul sújtotta.[11] A széles körben elterjedt gazdasági megszorítások és szenvedés idején a memorandum üzenete, hogy tudniillik a szerbek igazságtalanul kénytelenek szenvedni, a kelleténél népszerűbb lett.[11] A dokumentum üzenete, hogy az 1980-as évek gazdasági válságának megoldása az, hogy a szerbek agresszívan érvényesítik érdekeiket Jugoszláviában azzal, hogy felszámolják Koszovó és Vajdaság autonómiáját, valamint Horvátország és Bosznia prečani szerbjeit Szerbiába integrálják. Mindez nagy riadalmat keltett Jugoszlávia más részein, ahol a memorandumot a szerb uralomra való felhívásnak tekintették.[11]
Doris Gödl osztrák történész azt állította, hogy a szerbeket örökös áldozatként ábrázoló feljegyzés erősen azt sugallta, hogy nem tehetnek rosszat, és minden, ami Jugoszláviában elromlott, az mások műve.[7] Gödl azt írta, hogy bár a memorandum igaz abban az értelemben, hogy a szerbek időnként valóban áldozattá váltak, a dokumentumban bemutatott történelemkép a szerbek folyamatos áldozattá válásáról az Oszmán Birodalom idejétől napjainkig rendkívül egyoldalú és eltorzított volt, figyelmen kívül hagyva azt a tényt, hogy időnként Jugoszlávia többi népe voltak a szerbek áldozatai.[12] Gödl arra a következtetésre jutott, hogy a történelemnek ez a magyarázata, amely Jugoszlávia többi népét, különösen a horvátokat örökös agresszorokként, a szerbeket pedig állandó áldozatokként ábrázolja, sokat tett annak a nacionalizmusnak a táplálásáért, amelyet Slobodan Milošević 1987-től testesített meg.[7]
Szerzői
A szerkesztőbizottság 16 szerb értelmiségiből állt:[13]
- Pavle Ivić
- Antonije Isaković
- Dušan Kanazir
- Mihailo Marković
- Miloš Macura
- Dejan Medaković
- Miroslav Pantić
- Nikola Pantić
- Ljubiša Rakić
- Radovan Samardžić
- Miomir Vukobratović
- Vasilije Krestić
- Ivan Maksimović
- Kosta Mihailović
- Stojan Ćelić
- Nikola Čobeljić
Fő állításai
- Az albánok népirtást követnek el a szerbek ellen Koszovóban (41., 56. oldal)
- Szlovénia és Horvátország átveszi az irányítást a szerb gazdaság felett. Jugoszlávia kiviszi az ipart Szerbiából (42. oldal)
- Jugoszláviában alkotmányos változtatásokra van szükség Szerbia méltánytalan bántalmazása és meggyengítése miatt (46. oldal)
- Szerbellenes diszkrimináció tombol (50. oldal)
- Szerbia 2,5 millió állampolgárát áldozta fel Jugoszláviáért (az első és a második világháborúban), és most ennek az államnak az áldozata (52. oldal)
- 1690 és 1912 között 500 000 szerb hagyta el Koszovót, ahol az albánok népirtást követnek el (56. oldal)
- A Koszovóban élő szerbek és a Horvátországban élő szerbek diszkriminációnak vannak kitéve (58. oldal)
- A horvát szerbek soha nem látott veszélyben vannak (62. oldal)
- Minden Bosznia-Hercegovinából származó szerb író szerb és nem bosnyák író (65. oldal)
- A szerb kérdést nem lehet megoldani a jugoszláviai szerb nép teljes nemzeti és kulturális egysége nélkül (70–73. oldal)
- Az elmúlt 50 év során a szerbek kétszer estek áldozatul a pusztításnak, az asszimilációnak, a kényszerű vallási térítésnek, a kulturális népirtásnak, az ideológiai indoktrinációnak és azt mondják, hogy ennek nincs jelentősége (70–73. o.)
- Ha Jugoszlávia összeomlik, Szerbiának ragaszkodnia kell saját nemzeti érdekeihez (73. o.)
Fogadtatása
A memorandumot a Jugoszláv Kommunisták Szövetsége, köztük Slobodan Milošević, Szerbia leendő elnöke is elítélte, aki nyilvánosan „nem másnak, mint a legsötétebb nacionalizmusnak” nevezte azt, Radovan Karadžić, a boszniai szerbek leendő vezetője, pedig kijelentette: „A bolsevizmus rossz, de a nacionalizmus még rosszabb”.[14] E nyilatkozatok ellenére Milošević, Karadžić és más szerb politikusok titokban egyetértettek a memorandum nagy részével, és szoros politikai kapcsolatot alakítottak ki annak íróival, mint például Mihailo Markovićcsal, aki a Szerb Szocialista Párt alelnöke lett, és Dobrica Ćosićcsal, akit 1992-ben neveztek ki a Jugoszláv Szövetségi Köztársaság elnökévé.[3] Milošević, a Szerb Kommunista Párt vezetője 1987-től cinikusan elkezdett a szerb nacionalizmushoz fordulni, hogy elvonja a közvélemény figyelmét a Kommunista Párton belüli korrupció mértékéről, ami nagyon jól működött.[15] Milošević szerb nacionalizmushoz való vonzódása azonban elkerülhetetlenül felvillantotta a többi köztársaságban a félelmet, hogy hatalmi játékot próbál játszani annak érdekében, hogy Jugoszláviát a szerbek által uralt nemzetté tegye.[15] Milošević 1989-es döntése Koszovó autonómiájának megszüntetéséről és szerb etnikumú rendőrök bevetése a koszovói albánok tiltakozásának erőszakos leverése érdekében Jugoszlávia többi köztársaságában az elszakadási érzelmek fokozódásához vezetett, mielőtt még Milošević a szerb uralmat egész Jugoszláviára kényszeríthette volna.[15] A többi köztársaságban megjegyezték, hogy a SANU-memorandum Koszovó autonómiájának megszüntetésére szólított fel, és amikor ez 1989-ben megtörtént, félelmet keltett, hogy Milošević végrehajtja a memorandum többi részét is, bár nem világos, hogy akkor ez volt-e a szándéka.[15]
Gödl azt írta, hogy 1989-re Horvátországban is a SANU-memorandumban bemutatotthoz hasonló történelemváltozatot hirdettek, amikor a horvátokat örökös áldozatként, a szerbeket pedig örökös agresszorként ábrázolták.[16] Ebben a tekintetben különösen népszerű volt az 1990-ben megjelent „A Drina folyó vértanúi” című mű, amelyet egy ultranacionalista boszniai horvát római katolikus pap, Anto Baković atya írt, és amely a második világháború csetnik és partizán mozgalmait szélsőségesen horvát- és katolikusellenesnek, Jugoszlávia történetét pedig a szerbek által a horvátok ellen elkövetett folyamatos erőszakos traumáknak ábrázolja.[16] Baković atya a katolikus körökben ma is ismert mártírtörténetet, a drinai vértanúk történetét írta meg. Ebben az 1941 decemberében a csetnikek áldozatává vált boszniai horvát (és más nemzetiségű) apácák egy csoportjának vértanúságát úgy ábrázolta, mint a horvátok második világháborús „mártíromságának” példáját.[16] A Drina folyó vértanúihoz hasonló könyvek népszerűsége Gödl szerint részben a SANU-memorandumra és más hasonló szerb nacionalista munkákra adott válasz, amely a közvetlenül a második világháború utáni időszakban a partizánok által elkövetett bűncselekményekre helyezi a hangsúlyt, mellyel az azon usztasa bűnök emlékét akarták eltörölni, amelyek központi szerepet játszottak a szerbek kollektív emlékezetében.[16] Gödl azt állította, hogy 1989-re sok szerbet és horvátot elragadtak az olyan történelmi narratívák, amelyek saját népcsoportjukat eredendően tisztának és erényesnek, a másikat pedig veleszületett gonosznak és kegyetlennek mutatták be, és magukat örökös áldozatnak, a másikat pedig örökös gonosznak tartották.[17] Gödl azt állította, hogy az örökös áldozattá válásról szóló narratívák népszerűsége a horvátok és a szerbek körében az 1980-as években már előrevetítette Jugoszlávia 1991-1992 közötti erőszakos felbomlását.[18]
Sima Ćirković történész szerint a SANU-memorandumot „úgynevezett memorandumnak” kell tekinteni, mivel az Akadémia soha nem fogadta el, és azt állítja, hogy a dokumentum „memorandumnak” nevezése „per se” egy manipuláció.[19]
Jegyzetek
- ↑ a b Bokovoy, Irvine & Lilly 1997, 322. o.
- ↑ a b Picture stories - ESI. esiweb.org. (Hozzáférés: 2014. december 14.)
- ↑ a b Ramet 2006, 321. o.
- ↑ Silber & Little 1996, 31. o.
- ↑ Crampton 1997, 386. o.
- ↑ a b c d Crampton 1997, 386-387. o.
- ↑ a b c d e Gödl 2007, 50. o.
- ↑ Jović 2009, 248. o.
- ↑ a b c d e Djokić 2003, 255. o.
- ↑ Miller 2008, 269. o.
- ↑ a b c d e f g h i Crampton 1997, 387. o.
- ↑ Gödl 2007, 50-51. o.
- ↑ Miller 2008, 268. o.
- ↑ Lampe 2000, 347. o.
- ↑ a b c d Crampton 1997, 387-388. o.
- ↑ a b c d Gödl 2007, 51. o.
- ↑ Gödl 2007, 50 -51. o.
- ↑ Gödl 2007, 50- 52. o.
- ↑ Ćirković, Sima. Živeti sa istorijom. Beograd: Helsinški odbor za ljudska prava u Srbiji, 168. o. (2020)
Források
- State-Society Relations in Yugoslavia, 1945-1992. Palgrave Macmillan, 322. o. (1997). ISBN 9780312126902
- Djokić, Dejan. Yugoslavism: Histories of a Failed Idea, 1918-1992. C. Hurst & Co. Publishers, 255–. o. (2003). ISBN 978-1-85065-663-0
- Crampton, Richard. Eastern Europe in the Twentieth Century and After. London: Routledge (1997). ISBN 0-415-16423-0
- Gödl, Doris (Spring 2007). „Challenging the Past: Serbian and Croatian Aggressor—Victim Narratives”. International Journal of Sociology 37 (1), 43–57. o. DOI:10.2753/IJS0020-7659370103.
- Jović, Dejan. The "SANU Memorandum" and the reaction of the political elite (1986), Yugoslavia: A State that Withered Away. Purdue University Press, 248–253. o. (2009). ISBN 978-1-55753-495-8
- Lampe, John R.. Yugoslavia as History: Twice There Was a Country. Cambridge University Press (2000). ISBN 978-0-521-77401-7
- szerk.: Pantić, Miroslav: Memorandum of the Serbian Academy of Sciences and Arts: Answers to criticisms. Belgrade: SANU (1995)
- szerk.: Pantić, Miroslav: "МЕМОРАНДУМ САНУ" ОДГОВОРИ НА КРИТИКЕ (szerb nyelven). Belgrade: SANU (1995). ISBN 86-7025-213-9
- Miller, Nick. The Nonconformists: Culture, Politics, and Nationalism in a Serbian Intellectual Circle, 1944-1991. Central European University Press, 268. o. (2008). ISBN 978-963-9776-13-5
- Yugoslavia: Death of a Nation. TV Books, 31. o. (1996). ISBN 978-1-57500-005-3
- The Serbian Academy after a century: an institution at risk?. Serbian Heritage Academy of Canada (1987). ISBN 978-0-920069-05-9
- Ramet, Sabrina P.. The Three Yugoslavias: State-building and Legitimation, 1918-2005. Indiana University Press, 321. o. (2006). ISBN 0-253-34656-8
Fordítás
- Ez a szócikk részben vagy egészben a SANU Memorandum című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
További információk
- Serbian Academy of Arts and Sciences (SANU) Memorandum, 1986. Roy Rosenzweig Center for History and New Media. [2019. szeptember 14-i dátummal az eredetiből archiválva].
Politikaportál
Történelemportál
Szerbiaportál
Társadalomportál