Antoine-Jean Gros
Antoine-Jean Gros | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 16. mars 1771[1][2][3][4]![]() Paris[5] | ||
Død | 25. juni 1835[5][6][7][8]![]() Meudon[5] | ||
Beskjeftigelse | Kunstmaler, billedkunstner ![]() | ||
Utdannet ved | Collège des Quatre-Nations École nationale supérieure des Beaux-Arts Universitetet i Paris, Sorbonne | ||
Ektefelle | Augustine Dufresne | ||
Far | Jean-Antoine Gros | ||
Mor | Pierrette-Madeleine-Cécile Durand | ||
Nasjonalitet | Frankrike[9] | ||
Gravlagt | Père Lachaise[10] Grave of Antoine Jean Gros | ||
Medlem av | Institut de France Académie des beaux-arts | ||
Utmerkelser | Offiser av Æreslegionen (1828)[5] Ridder av Sankt Mikaels orden (1819)[5] | ||
Antoine-Jean Gros på Commons |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e5/Antoine_Gros_Aboukir.jpg/250px-Antoine_Gros_Aboukir.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/77/Antoine-Jean_Gros_-_Napoleon_on_the_Battlefield_of_Eylau_-_Google_Art_Project.jpg/250px-Antoine-Jean_Gros_-_Napoleon_on_the_Battlefield_of_Eylau_-_Google_Art_Project.jpg)
Antoine-Jean Gros (født 16. mars 1771 i Paris, død 25. juni 1835 nær Meudon) var en fransk kunstmaler som malte i den klassisistiske stil.
Liv og virke
Bakgrunn
Gros var en lokalt kjent miniatyrmaler i Paris.
Gros var årene 1785-87 elev av Jacques-Louis David. Under den franske revolusjon rømte han i 1793 til Italia, idet han som rojalist var mistenkt for undergravende virksomhet.[trenger referanse]
Maler
I Italia slo han seg gjennom ved å male miniatyrer og annet. Mesteparten av tiden bodde han i Genova. Der fikk han i 1796 kontakt med Napoleon, som han glorifiserte i maleriet Seieren ved Arcole. Maleriet gav ham gunst hos Napoleon og var samtidig en stor kunstnerisk seier.[trenger referanse] Gros' kunstproduksjon var fra da av nært knyttet til gjerningene til den senere keiser. Som ingen annen forstod han å tolke den høytflyvende patriotiske ånd med sitt billedspråk.[trenger referanse]
År 1801 var Gros tilbake i Paris. Han fikk bestilling på verket Napoleon hos de pestsyke i Jaffa 1799 som ble ferdig i 1804. Her utnyttet han for første gang i fransk kunst Orienten, med sin fargerike og fremmedartede karakter og åpnet slik for en rik kilde. Både for Slaget ved Abukir (1806) og for det kunstnerisk utmerkede Napoleon på slagmarken ved Eylau (1808) fikk han stor berømmelse.[trenger referanse] Med disse arbeidene nådde Gros sitt høydepunkt som maler.[trenger referanse]
Hans kunst bygde i stor grad på grunnsetningene til David.[trenger referanse] Gjennom Gros' sjeldne skaperkraft og hans virkelighetssans, som evnet å gripe det momentane og holde fast det karakteristiske og likevel ikke vike tilbake for det heslig frastøtende, brøt han seg fri fra de gamle rammene så bildene stod fram med brede penselstrøk og friske klare farger, og var mye mer livfulle enn de den davidske skole hadde fremvist.[trenger referanse]
I de påfølgende verker var originaliteten svekket, og det teatralske fikk overtaket.[trenger referanse] Både i Inntoget i Madrid, Napoleon foran pyramidene (1810), Napoleons møte med den østerrikske keiser etter Austerlitz-slaget (1812) er eksempler på dette. Hans Frans I og Karl V ved gravene i St. Denis (1812) var likevel, særlig i fargebruken, et framragende arbeid.
Under restaurasjonsperioden etter 1815, da Gros fortsatt hadde en høy posisjon ved hoffet og ble adlet, falt hans kunst ytterligere i verdi.[trenger referanse] Emner som Ludvig XVIII bryter opp fra Tuileriene (1817) og lignende, inspirerte ham heller lite.[trenger referanse] Under kuppelen på Panthéon gav han en fremragende visning av Genovevas apoteose (1824), men han evnet ikke å smelte sammen allegorien og nåtidsbildet.[trenger referanse]
Da David døde tok Gros over hans atelier. Dette ledet han strengt etter læremesterens doktriner. Til sine ca. 400 elever innprentet han det antikke mytologiske og historiske bildet som den eneste gyldige rettesnor, fullstendig imot sin egen tidligere praksis.[trenger referanse] Den påvirkning hans egne verk hadde på romantikken, avsverget han seg.[trenger referanse] På utstillingen i 1835 fikk hans sterkt akademiske verk Herakles og Diomedes hard medfart.[trenger referanse] Sterkt deprimert tok han livet sitt ved Meudon, i en sideelv til Seinen.
Referanser
- ^ Encyclopædia Britannica Online, oppført som Antoine-Jean, Gros, Encyclopædia Britannica Online-ID biography/Antoine-Jean-Baron-Gros, besøkt 9. oktober 2017[Hentet fra Wikidata]
- ^ Benezit Dictionary of Artists, «Antoine Jean Gros», Benezit-ID B00079539[Hentet fra Wikidata]
- ^ Léonore database, «Antoine Jean Gros», Léonore LH//1206/51[Hentet fra Wikidata]
- ^ RKDartists, «Antoine Jean Gros», RKD kunstner-ID 34217[Hentet fra Wikidata]
- ^ a b c d e Oxford Art Online, «Gros, Antoine-Jean», besøkt 14. desember 2016[Hentet fra Wikidata]
- ^ Proleksis Encyclopedia, oppført som Antoine Jean Gros, Proleksis enciklopedija-ID 24635[Hentet fra Wikidata]
- ^ Roglo, Roglo person ID p=antoine+jean;n=gros[Hentet fra Wikidata]
- ^ GeneaStar, GeneaStar person-ID grosa[Hentet fra Wikidata]
- ^ det svenske Nasjonalmuséets kunstnerliste, utgitt 12. februar 2016[Hentet fra Wikidata]
- ^ Le cimetière du Père-Lachaise, side(r) 183[Hentet fra Wikidata]
Litteratur
- Rudolf Zitler: Propyläen Kunstgeschichte - Die Kunst des 19. Jahrhunderts. Propyläen, Berlin.
Eksterne lenker
- (en) Antoine-Jean Gros – kategori av bilder, video eller lyd på Commons