Armand Fallières
Armand Fallières | |
---|---|
![]() | |
Mandat 18. veljače 1906. – 18. veljače 1913. | |
Premijer(i) | Maurice Rouvier Ferdinand Sarrien Georges Clemenceau Aristide Briand Ernest Monis Joseph Caillaux Raymond Poincaré Aristide Briand |
Prethodnik | Émile Loubet |
Nasljednik | Raymond Poincaré |
48. premijer Francuske | |
Mandat 29. siječnja 1883. – 21. veljače 1883. | |
Predsjednik | Jules Grévy |
Prethodnik | Charles Duclerc |
Nasljednik | Jules Ferry |
Rođenje | 6. studenog 1841.![]() |
Smrt | 22. lipnja 1931.![]() |
Politička stranka | ARD |
Kleman Arman Faler (fr. Clément Armand Fallières; 6. novembar 1841 – 22. jun 1931) je bio francuski političar i predsednik Francuske od 1906. do 1913.
Rođen je u Mezinu u departmanu Lot i Garona, Francuska. Studirao je pravo i radio advokat u Neraku, započevši političku karijeru kao opštinski odbornik (1868), a kasnije gradonačelnik (1871), i odbornik u skupštini departmana Lot i Garona (1871). Bio je žestoki republikanac, pa je izgubio poziciju u maju 1873, nakon pada Tjera, ali je u februaru 1876. izabran za odbornika u Neraku. U skupštini je bio kao republikanski levičar, potpisao je protest od 18. maja 1877, i bio reizabran pet meseci kasnije.
On je 1880. postao državni podsekretar u ministarstvu unutrašnjih poslova pod ministrom Žilom Ferijem (maj 1880. do novembra 1881). Od 7. avgusta 1882. do 20. februara 1883. je bio ministar unutrašnjih poslova, a tokom mesec dana (od 29. januara 1883) je bio i premijer. Njegova vlada je morala da se suoči sa pitanjem proterivanja pretendenata na francuski tron u vezi sa proklamacijom Žeroma Napoleona Bonaparte iz januara 1883. Faler nije bio u stanju da se suoči sa pritiscima opozicije, i dao je ostavku kad je Senat odbacio njegov projekat. Narednog novembra ga je Žil Feri postavio za ministra javnog obrazovanja, i sproveo je razne reforme u školskom sistemu.
Dao je ostavku u martu 1885. Dve godine kasnije je postao ministar unutrašnjih poslova u vladi Morisa Ruvijea. Zatim je promenio resor i postao ministar pravde. Na poziciju ministra unutrašnjih poslova se vratio u februaru 1889, a konačno ponovo bio na čelu ministarstva pravde od marta 1890 do februara 1892. U junu 1890. je sa 417 glasova za i 23 glasa protiv izabran u senat kao predstavnik svog departmana (Lot i Garona). U senatu se nije mešao u međupartijske razmirice, ali je zadržavao svoj uticaj među republikancima.
U martu 1899. je izabran za predsednika senata, i zadržao je tu poziciju do januara 1906, kada je izabran od strane saveza levičarskih grupa iz oba doma kao kandidat za predsednika republike. Izbore je dobio u prvom krugu sa 499 glasova protiv 371 glasa za njegovog protivnika Pola Dumera. Faler je bio žestoki protivnik smrtne kazne i pomilovao je mnoge zatvorenike osuđene na smrt.
Reference
- p
- r
- u
- Jacques-Charles Dupont de l'Eure
- Izvršno povjerenstvo
- Louis-Eugène Cavaignac
- Louis-Napoléon Bonaparte
- Adolphe Thiers
- Patrice de Mac Mahon
- Jules Armand Dufaure
- Jules Grévy
- Maurice Rouvier
- Sadi Carnot
- Charles Dupuy
- Jean Casimir-Perier
- Charles Dupuy
- Félix Faure
- Charles Dupuy
- Émile Loubet
- Armand Fallières
- Raymond Poincaré
- Paul Deschanel
- Alexandre Millerand
- Alexandre Millerand
- Frédéric François-Marsal
- Gaston Doumergue
- Paul Doumer
- André Tardieu
- Albert Lebrun
- Charles de Gaulle
- Félix Gouin
- Georges Bidault
- Vincent Auriol
- Léon Blum
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/15px-Commons-logo.svg.png)