Neven Šegvić
Neven Šegvić (Split, 26. siječnja 1917. - Split, listopad 1992.), hrvatski arhitekt.
Život i djelo
Rođen je u obitelji građevinskih poduzetnika. Nakon mature na splitskoj tehničkoj srednjoj školi upisuje Akademiju likovnih umjetnosti u Zagrebu – odio za arhitekturu, koji vodi arhitekt Drago Ibler. Nakon diplome vraća se u Split i 1942. odlazi u partizane u antifašističkom pokretu. Poslije oslobođenja postaje prvi urednik "Slobodne Dalmacije". Krajem 1945. prelazi u Zagreb, gdje 1946. dolazi na Arhitektonski fakultet kao asistent, da bi na fakultetu ostao do umirovljenja 1987. godine. 1972. postaje redovni profesor, a dekan fakulteta bio je u dva navrata – 1968.-1970. i 1986.-1987. Doktorirao je na Arhitektonsom fakultetu u Zagrebu s temom: "Pristup arhitekturi".
Neven Šegvić nagrađivan je najvišim priznanjima, kao: 1964.-nagrada "Viktor Kovačić" za zgradu Pomorske privrede u Splitu.; 1966.-nagrada "Vladimir Nazor" za školu u Visu; 1976. Borbina nagrada za arhitekturu za Muzej revolucije u Rijeci;1981.-plaketa i povelja "Viktor Kovačić" za životno djelo; 1985.-nagrada "Vladimir Nazor" za životno djelo.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/49/Muzej_grada_Rijeke.jpg/220px-Muzej_grada_Rijeke.jpg)
Opus arhitekta Nevena Šegvića vrlo je velik i raznolik. Gotovo da nema značajnijeg natječaja na kojemu, sam ili u suradnji, nije sudjelovao. Na žalost, razmjerno je mali broj ostvarenja koja su potpuno zadovoljila kriterije autora, uvijek nezadovoljnog interpretacijama suradnika kojima je prepuštao izvršenje. Među ostvarenjima u kojima je aktivnije sudjelovao treba tražiti i njegova najvažnija djela. To su svakako kuća Lloyd u Splitu, paradigmatska građevina na splitskom Peristilu, škola u Kumrovcu te muzej u Rijeci. Sveukupno se Šegvić, kroz arhitektonski izraz, uvijek kreće jasnom aktualnošću, samopouzdanjem i dubokom uvjerenošću u kulturni kontekst i gradotvornost arhitekture. On možda najbolje obilježava arhitekturu u Socijalističkoj Hrvatskoj. Oslonjen na obrazovanje stečeno kod Iblera i u Meštrovićevu ateljeu, na evropsku međuratnu Modernu, ali i duhovnu, literarnu i likovnu dijagonalu Krleža - Ibler - Hegedušić, u ranoj se životnoj dobi, neposredno nakon II. svjetskog rata, nametnuo na arhitektonskoj sceni širinom svog obrazovanja, darovitosti i aktualnosti svjetonazora te bitno pridonio suprotstavljanju, u to vrijeme nastupajućem, kulturnom diktatu socrealizma, iako on nije zadiao u arhitekturu.
Bio je urednik Slobodne Dalmacije, a potom pokretač i glavni urednik časopisa Arhitekture, koji je ima posebno značenje za arhitekturu ovih prostora. Osobnim stajalištem i otvorenošću za dijalog omogućio je na stranicama časopisa raspravu o ulozi i mjestu arhitekture u društvu i kulturi tog nemirnog vremena. Svojim je tekstovima u dnevnom tisku i stručnim časopisima uvijek bio aktualan, često i provokativan. Na tom području njegova djelovanja nužno je spomenuti retrospektivnu izložbu Arkitektura u Hrvatskoj od 1945. do 1985. i nezavršen, ali otvoren Atlas hrvatske arhitekture. Od samog početka svog djelovanja na fakultetu osvajao je mlade slikovitošću riječi i temperamentom. Cijelog je života djelovao s jasnom spoznajom da je arhitektura izravna projekcija društvenih, socijalnih, političkih i gospodarskih realiteta vremena u kojem nastaje.
U listopadu 1991. Neven Šegvić piše tekst: "Protest hrvatskih arhitekata" u posebnom broju časopisa Čovjek i prostor i Arhitektura. U listopadu 1992. umire u rodnom Splitu, te je pokopan na starom groblju u Trogiru.
- p
- r
- u
Godišnja nagrada | |
---|---|
1965. Neven Šegvić • 1966. Josip Uhlik i Bernardo Bernardi • 1970. Ante Rožić • 1971. Boris Krstulović • 1972. Grozdan Knežević • 1973. Dinko Kovačić i Mihajlo Zorić • 1974. Ivan Filipčić i Borislav Šerbetić • 1975. Ante Vulin • 1976. Zdenko Kolacio i Igor Emili • 1977. Ante Marinović-Uzelac i Jerko Rošind • 1978. Dražen Janković, Zrinka Supek-Andrijević i Josip Hitil • 1979. Boris Magaš • 1980. Milan Mitevski • 1982. Radovan Tajder i Mladen Anšel • 1983. Branko Kincl • 1984. Marina Dropulić i Duško Dropulić • 1985. Marijan Hržić, Zvonimir Krznarić i Davor Mance • 1986. Ivan Juras i Emil Špirić • 1987. Dražen Juračić • 1988. Ines Filipović • 1989. Velimir Neidhardt • 1990. Andrija Mutnjaković • 1991. Nikola Bašić • 1992. Nenad Fabijanić • 1994. Nikola Bašić • 1995. Velimir Neidhardt, Marijan Hržić, Zvonimir Krznarić i Davor Mance • 1996. Hildegard Auf-Franić i Tonči Žarnić • 1997. Ante Kuzmanić i Eugen Širola • 1998. Branko Silađin • 1999. Studio 3LHD (Saša Begović, Marko Dabrović, Tanja Grozdanić Begović i Silvije Novak) • 2000. Miroslav Genc • 2001. Vinko Penezić i Krešimir Rogina • 2002. Lenko Pleština • 2003. Iva Letilović i Morana Vlahović • 2004. Studio Capsula (Ivana Ergić, Vanja Ilić, Vesna Milutin) • 2005. Saša Randić i Idis Turato • 2006. Goran Rako • 2007. STUDIO UP (Lea Pelivan i Toma Plejić) • 2008. Marijan Hržić • 2009. Studio 3LHD (Saša Begović, Marko Dabrović, Tanja Grozdanić Begović i Silvije Novak) • 2010. Nikola Bašić • 2011. Nenad Fabijanić • 2012. Neno Kezić i Emil Šverko • 2013. Ivana Žalac, Margita Grubiša, Damir Gamulin, Marin Jelčić, Zvonimir Kralj i Igor Presečan • 2014. Emil Špirić, Vedran Pedišić, Erick Velasco Farrera i Juan Jose Nunez Andrade • 2015. Vanja Ilić i biro Radionica arhitekture • 2016. Vjera Bakić i Matthias Kulstrunk |
Životno djelo | |
---|---|
1965. Mladen Kauzlarić • 1966. Juraj Denzler • 1967. Stjepan Planić • 1968. Alfred Albini • 1969. Josip Seissel • 1970. Stjepan Gomboš i Lavoslav Horvat • 1971. Antun Tunč Ulrich • 1972. Drago Galić • 1973. Marijan Haberle • 1974. Vlado Antolić • 1975. Lovro Perković • 1976. Slavko Löwy • 1977. Zvonimir Vrkljan • 1978. Božidar Rašica • 1979. Franjo Bahovec • 1980. Stanko Fabris • 1981. Božidar Tušek • 1982. Andre Mohorovičić • 1983. Zdenko Kolacio • 1984. Ivan Vitić • 1985. Neven Šegvić • 1986. Dragan Boltar • 1987. Aleksandar Dragomanović • 1988. Miroslav Begović • 1989. Zdravko Bregovac • 1990. Zdenko Sila • 1991. Boris Magaš • 1992. Vjenceslav Richter • 1993. Grozdan Knežević • 1994. Ivo Radić • 1995. Zoja Dumenagić • 1996. Bruno Milić • 1997. Sena Sekulić-Gvozdanović • 1998. Ivo Geršić • 1999. Jerko Marasović i Tomislav Marasović • 2000. Silvana Seissel • 2001. Julije De Luca • 2002. Ante Marinović-Uzelac • 2003. Andrija Mutnjaković • 2004. Slavko Jelinek • 2005. Mirko Maretić • 2006. Ante Rožić • 2007. Ante Vulin • 2008. Nikola Filipović • 2009. Boris Krstulović • 2010. Dinko Kovačić • 2011. Radovan Miščević • 2012. Hildegard Auf-Franić • 2013. Radovan Delalle • 2014. Ivan Crnković • 2015. Josip Uhlik • 2016. Branko Kincl |