Teodor Vilijam Ričards
Teodor Vilijam Ričards | |
---|---|
![]() Teodor Vilijam Ričards | |
Lični podaci | |
Datum rođenja | (1868-01-31)31. јануар 1868. |
Mesto rođenja | Džermantaun, Pensilvanija, SAD |
Datum smrti | 2. april 1928.(1928-04-02) (60 god.) |
Mesto smrti | Kembridž, Masačusets, SAD |
Obrazovanje | Univerzitet Harvard |
Nagrade | Nobelova nagrada za hemiju (1914) |
Teodor Vilijam Ričards (engl. Theodore William Richards) bio je poznati američki hemičar. Prvi je Amerikanac koji je dobio Nobelove nagrade za hemiju (1914) za rad na tačnom određivanju relativnih atomskih masa mnogih hemijskih elemenata.[1]
Detinjstvo i mladost
Rođen je 31. januara 1868. godine u mestu Džermantaun (engl. Germantown) u Pensilvaniji, SAD. Otac mu je bio Vilijam Trost (engl. William Trost Richards), relativno poznati američki slikar pejzaža, čiji se radovi i danas mogu videti u Metropoliten muzeju u Njujorku, američkoj Nacionalnoj galeriji, Smitsonijan muzeju i na drugim istaknutim mestima. Majka Ana (engl. Anna Matlock Richards) bila je veoma obrazovana pesnikinja koja je lično pružala sinu obrazovanje do njegove četrnaeste godine.
Teodor Ričards je sa petnaest godina (1883) upisao Haverford Koledž (engl. Haverford College), sa koga je dve godine kasnije izašao sa diplomom bačelora nauka (engl. Bachelor of Scince) nakon koga odmah upisuje Univerzitet Harvard. Na univerzitetu stiče diplomu bečelora umetnosti 1886. godine (engl. Bachelor of Arts), a dve godine kasnije, u svojoj 21. godini, doktorira kod profesora Kuka (engl. Josiah Parsons Cooke) sa radom u kome se bavi određivanjem atomske mase kiseonika u odnosu na atomsku masu vodonika. Nakon provedenih godinu dana u Nemačkoj, na postdoktorskim studijama, vraća se na Harvard gde će obaviti većinu svojih istraživanja.
Približno polovina budućeg rada Teodora Ričardsa biće posvećena određivanju što tačnijih atomskih masa mnogih elemenata na šta ga je, kako sam kaže, navodila radoznalost i želja da na taj način pomogne čoveku jer je smatrao da rasvetljavanje prirode atoma može pomoći objašnjenju mnogih fenomena u čijoj je osnovi materija, a samim tim i atomi. Primetio je da atomske mase poseduju „visok stepen konstantnosti i određenosti”, što mu se činilo kao pogodno tlo za istraživanje.
Istraživanja
Počevši od vodonika i kiseonika Teodor Ričards je sa kolegama utvrdio, pažljivim pripremanjem čistog vodonika, merenjem njegove mase a zatim prevođenjem u vodu pomoću CuO, da je odnos masa vodonika i kiseonika veći od 1:16, odnosno da je relativna masa vodonika približno 1,008 kada se uzme da je masa kiseonika 16,00. Tokom mnogo godina rada revidirao je mase velikog broja elemenata, uključujući ugljenik, azot, sumpor, hlor, litijum, natrijum, cezijum, magnezijum, kalcijum, stroncijum, barijum, uran, gvožđe, kobalt, nikl, bakar, cink, olovo i druge, ukupno oko 30, pri čemu je pokazao da su neke od do tada korišćenih relativnih masa bile pogrešne i za čitav procenat.[2]
Utvrdio je da je masa bakra ista, bez obzira da li je on pronađen u Americi ili Nemačkoj (ili bilo gde drugde), da su mase kobalta i nikla različite, iako su neki u to vreme tvrdili suprotno, opovrgavši ujedno i one koji su smatrali da kobalt ima veću atomsku masu od nikla. Odredio je da je atomska masa gvožđa ista bez obzira da li je ono terestrijalno ili je meteoritskog porekla, ali i iznenađujuću činjenicu da se dobijaju različite vrednosti za masu olova u zavisnosti od toga da li je olovo uzeto iz neke radioaktivne rude ili ne. Ovo je suštinski opravdalo ideju Teodora Ričardsa o atomskim masama kao o fundamentalnim „svojstvima” elemenata koja imaju znatno dublji smisao, pri čemu je ovo otkriće dosta pomoglo ideju o postojanju izotopa elemenata (uz podsećanje da je znanje o strukturi atoma s početka XX veka bilo izuzetno skromno, a da je neutron, kao subatomska čestica presudna za fenomen izotopa otkrivena tek mnogo kasnije). Upravo u svom govoru povodom uručenja Nobelove nagrade Ričards izražava žaljenje što se u celokupnim, sabranim podacima o atomskim masama elemenata ne može uočiti, ma kako fina, matematička pravilnost, odnosno relacija, a naročito je to evidentno kod elemenata težih od kalijuma – današnje znanje o postojanju neutrona i defektu mase razjašnjava ove fenomene.
Želja za što tačnijim i preciznijim rezultatima dovela je i do usputnih izuma ovog naučnika kao što je nefelometar (kojim je utvrđivao količinu zaostalog precipitata) i drugih. Uz to, Ričards se bavio i termohemijskim i elektrohemijskim svojstvima materije, proučavajući Faradejeve ekvivalente (takođe značajne za relativne atomske mase), jednačinu stanja realnog gasa i van der Waals-ove koeficijente, a usavršio se i u preciznoj kalorimetriji. Uočavajući zavisnost van der Waals-ove konstante b u jednačini stanja realnog gasa (označava „atomsku ili molekulsku zapreminu” atoma, odnosno molekula gasa) od temperature i pritiska, zaključio je da atome ne treba posmatrati kao tvrde, rigidne, već kao stišljive (kompresibilne) čestice. U svom radu bio je izuzetno pedantan i uporan, pa je zabeleženo da je za dobijanje čistog tulijum-bromata uradio oko 15000 rekristalizacija.[3][4]
Brzo je napredovao na univerzitetu i već 1901. g. postao je redovni profesor na Harvardu. Primio je veliki broj nagrada i odlikovanja, među kojima i Dejvi medalju i Vilard-Gibs medalju, a učinjena mu je počast i ogromnim brojem počasnih doktorata od strane univerziteta širom sveta. Bio je i predsednik Američkog hemijskog društva i Američke akademije umetnosti i nauka. Sa suprugom Mirjam Stjuart Tajer imao je troje dece. Umro je 2. aprila 1928. godine u Kembridžu, u Masačusetsu.[5]
Reference
- ^ „Nobel Prize in Chemistry 1914 - Presentation”. Приступљено 24. 12. 2007.
- ^ Forbes, George Shannon (1932). „Investigations of Atomic Weights by Theodore William Richards”. Journal of Chemical Education. 9: 453—458.
- ^ Hartley, Harold (1930). „Theodore William Richards Memorial Lecture”. Journal of the Chemical Society: 1945. doi:10.1039/JR9300001937.
- ^ John Emsley (2001). Nature's building blocks: an A-Z guide to the elements. US: Oxford University Press. стр. 442—443. ISBN 978-0-19-850341-5.
- ^ Conant 2002.
Literatura
- Conant, James Bryant (1974). „Theodore William Richards”. Biographical Memoirs. National Academy of Sciences (U.S.). 44. стр. 251—286.
- Huddleston, John Henry (1907). Secretary's Report: Harvard Class of 1886. New York. стр. 132—133.
- Kopperl, Sheldon J. (1983). "Theodore W. Richards: America's First Nobel Laureate in Chemistry". Journal of Chemical Education 60: 738 – 739.
- Richards, Theodore W. (1915). "Concerning the Compressibilities of the Elements, and Their Relations to Other Properties". Journal of the American Chemical Society 37 (7): 1643 – 1656.
- Forbes, George Shannon (1932). "Investigations of Atomic Weights by Theodore William Richards". Journal of Chemical Education 9: 453 – 458.
- John Emsley (2001). Nature's building blocks: an A-Z guide to the elements. US: Oxford University Press. стр. 442—443. ISBN 978-0-19-850341-5.
- Conant, Jennet (2002). Tuxedo Park. Simon & Schuster. стр. 126. ISBN 978-0-684-87288-9.
Spoljašnje veze
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)
- Nobel Prize biography
- Nobel Lecture
- The Nobel Prize in Chemistry 1914
- Theodore William Richards
- Oxford Dictionary of Scientists: Theodore William Richards
- p
- r
- u
- 1901. Jakobus Henrikus van ’t Hof
- 1902. Herman Emil Fišer
- 1903. Svante Arenijus
- 1904. Vilijam Remzi
- 1905. Adolf fon Bajer
- 1906. Anri Moasan
- 1907. Eduard Buhner
- 1908. Ernest Raderford
- 1909. Vilhelm Ostvald
- 1910. Oto Valah
- 1911. Marija Kiri
- 1912. Viktor Grinjar i Pol Sabatje
- 1913. Alfred Verner
- 1914. Teodor Vilijam Ričards
- 1915. Rihard Vilšteter
- 1918. Fric Haber
- 1920. Valter Herman Nernst
- 1921. Frederik Sodi
- 1922. Fransis Vilijam Aston
- 1923. Fric Pregl
- 1925. Rihard Adolf Žigmondi
- 1926. Teodor Svedberg
- 1927. Hajnrih Oto Viland
- 1928. Adolf Vindaus
- 1929. Artur Harden i Hans fon Ojler-Helpin
- 1930. Hans Fišer
- 1931. Karl Boš i Fridrih Bergijus
- 1932. Erving Langmjur
- 1934. Harold Juri
- 1935. Frederik Žolio i Irena Žolio-Kiri
- 1936. Peter Debi
- 1937. Volter Norman Hauort i Paul Karer
- 1938. Ričard Kun
- 1939. Adolf Butenant i Lavoslav Ružička
- 1943. Đerđ de Heveš
- 1944. Oto Han
- 1945. Arturi Ilmari Virtanen
- 1946. Džejms Bačeler Samner, Džon Hauard Nortrop i Vendel Meredit Stenli
- 1947. Ser Robert Robinson
- 1948. Arne Tizelijus
- 1949. Vilijam Džiok
- 1950. Oto Dils i Kurt Alder
- 1951. Edvin Matison Makmilan i Glen Teodor Siborg
- 1952. Arčer Džon Porter Martin i Ričard Lorens Milington Sing
- 1953. Herman Štaudinger
- 1954. Lajnus Karl Poling
- 1955. Vinsent du Vinjo
- 1956. Ser Siril Norman Hinšelvud i Nikolaj Nikolajevič Semjonov
- 1957. Aleksandar R. Tod, baron Tod
- 1958. Frederik Sanger
- 1959. Jaroslav Hejrovski
- 1960. Vilard Frenk Libi
- 1961. Melvin Kalvin
- 1962. Maks Ferdinand Peruc i Džon Kauderi Kendru
- 1963. Karl Zigler i Đulio Nata
- 1964. Doroti Kroufut Hodžkin
- 1965. Robert Berns Vudvard
- 1966. Robert Sanderson Maliken
- 1967. Manfred Ajgen, Ronald Džordž Rejford Noriš i Džordž Porter
- 1968. Lars Onsager
- 1969. Derek Barton i Od Hasel
- 1970. Luis Federiko Leloir
- 1971. Gerhard Hercberg
- 1972. Kristijan B. Anfinsen, Stanford Mur i Vilijam Stajn
- 1973. Ernst Oto Fišer i Džefri Vilkinson
- 1974. Pol Flori
- 1975. ser Džon Vorkap Kornfort i Vladimir Prelog
- 1976. Vilijam Lipskomb
- 1977. Ilja Prigožin
- 1978. Piter D. Mičel
- 1979. Herbert Si Braun i Džordž Vitig
- 1980. Pol Berg, Volter Gilbert i Frederik Sanger
- 1981. Keniči Fukui i Roald Hofman
- 1982. Aron Klug
- 1983. Henri Taub
- 1984. Robert Brus Merifild
- 1985. Herbert A. Hauptman i Džerom Karl
- 1986. Dadli R. Heršbak, Juan T. Li i Džon Polanji
- 1987. Donald Dž. Kram, Žan-Mari Len i Čarls Dž. Pedersen
- 1988. Johan Dajzenhofer, Robert Huber i Hartmut Mihel
- 1989. Sidni Altman i Tomas R. Ček
- 1990. Elajas Džejms Kori
- 1991. Rihard R. Ernst
- 1992. Rudolf A. Markus
- 1993. Kari B. Malis i Majkl Smit
- 1994. Džordž A. Ola
- 1995. Paul Krucen, Mario Molina i F. Šervud Rouland
- 1996. Robert Kerl, Ser Harold Kroto i Ričard Smoli
- 1997. Pol D. Bojer, Džon E. Voker i Jens K. Skou
- 1998. Volter Kon i Džon A. Popl
- 1999. Ahmed Zevail
- 2000. Alan Dž. Higer, Alan Dž. Makdajarmid i Hideki Širakava
- 2001. Vilijam S. Nouls, Rjodži Nojori i K. Bari Šarples
- 2002. Kurt Vitrih, Džon B. Fen i Koiči Tanaka
- 2003. Piter Agri i Roderik Makinon
- 2004. Aron Čihanover, Avram Herško i Irvin Rouz
- 2005. Robert Grabs, Ričard Šrok i Iv Šoven
- 2006. Rodžer D. Kornberg
- 2007. Gerhard Ertl
- 2008. Osamu Šimomura, Martin Čalfi i Rodžer Čen
- 2009. Venkatraman Ramakrišnan, Tomas Stajc i Ada Jonat
- 2010. Ričard Hek, Ej-iči Negiši i Akira Suzuki
- 2011. Danijel Šehtman
- 2012. Robert Lefkovic i Brajan Kobilka
- 2013. Martin Karplus, Majkl Levit i Arje Varšel
- 2014. Erik Becig, Štefan Hel i Vilijam Merner
- 2015. Tomas Lindal, Pol Modrič i Aziz Sandžar
- 2016. Žan-Pjer Sovaž, Frejzer Stodart i Ben Feringa
- 2017. Žak Diboše, Joahim Frank i Ričard Henderson
- 2018. Frensis Arnold, Džordž Smit i Greg Vinter
- 2019. Džon B. Gudinaf, M. Stenli Vitingam i Akira Jošino
- 2020. Emanuel Šarpentje i Dženifer Dudna
- 2021. Benjamin List i Dejvid Makmilan
- 2022. Karolin Bertoci, Morten Meldal i Karl Bari Šarples
- 2023: Mungi Bavendi, Luis Brus i Aleksej Ekimov