СУ-76И
СУ-76і | |
---|---|
![]() СУ-76і в московському Центральному музеї Великої Вітчизняної війни | |
Тип | САУ |
Походження | Радянський Союз |
Історія використання | |
На озброєнні | 1943 — 1944 |
Оператори | ![]() |
Історія виробництва | |
Виготовлення | 1943 |
Виготовлена кількість | 201 |
Характеристики | |
Вага | 22,5 т |
Довжина | 6300 мм |
Ширина | 2910 мм |
Висота | 2375 мм |
Екіпаж | 4 |
Десант | 1 |
Броня | чоло: 50-60 мм борт: 30 мм корма: 25 мм дно: 10 мм дах: 20 мм |
Головне озброєння | 76,2-мм гармата С-1 |
Двигун | Maybach HL120TRM 265 к.с. |
Підвіска | індивідуальна торсіонна |
Дорожній просвіт | 350 мм |
Ємність паливних баків | 320+120 л |
Швидкість | по шосе: 50 км/год |
![]() |
СУ-76и — середня (за масою) радянська самохідна артилерійська установка (САУ) класу штурмових гармат на базі захоплених Червоною армією німецьких танків Pz Kpfw III і штурмових гармат StuG III.
Індекс «і» в позначенні СУ-76и позначає іноземну базу, що використовувалася для самохідки. Насправді, САУ була прийнята на озброєння під позначенням «СУ-1». У післявоєнних виданнях зустрічаються також позначення «СУ-76 (З-1)» або «СУ-76и». Машини цієї марки серійно випускалися на Московському заводі № 37 з березня 1943 року. На відміну від раніше виготовлених самохідних гаубиць, рубка в новій САУ отримала похилі борти, що підвищувало їх міцність.
Історія створення
У січні-лютому 1943 року почали відбуватися масові аварії трансмісії прийнятих на озброєння САУ СУ-76. Причиною цих аварій була паралельна установка двох спарених двигунів, що працювали на загальний вал, що призводило до виникнення резонансних крутильних коливань. Дефект був визнаний конструкційним, і для його ліквідації потрібно багато часу. Таким чином, в лютому 1943 року велика частина СУ-76 потребувала ремонту і не могла використовуватися для ведення боїв. Червона Армія виявилася позбавленою найбільш необхідних 76-мм самохідних дивізійних гармат.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/%D0%A1%D0%B0%D1%80%D0%BD%D0%B8._%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA._%D0%A2%D0%B0%D0%BD%D0%BA.jpg/350px-%D0%A1%D0%B0%D1%80%D0%BD%D0%B8._%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA._%D0%A2%D0%B0%D0%BD%D0%BA.jpg)
Терміново необхідно було знайти тимчасове рішення по виготовленню самохідних 76-мм гармат до літньої кампанії 1943 року. І тут в пригоді стала пропозиція Каштанова про переозброєння СГ-122 76-мм дивізійною гарматою. Крім того, за донесеннями трофейних служб, після закінчення Сталінградської битви на ремонтні підприємства Наркомату танкової промисловості (НКТП) і НКВ було доставлено понад 300 німецьких танків і САУ. Рішення про підготовку серійного виробництва штурмової 76-мм САУ підтримки на трофейному шасі було ухвалене 3 лютого 1943 р.
Конструкторський колектив Каштанова був переведений в Свердловськ, на територію евакуйованого заводу № 37 та наказом по НКТП був перетворений в конструкторське бюро і почав доопрацювання проекту СГ-122. Часу було мало, так як дослідний зразок САУ повинен був бути готовий до 1 березня. Тому креслення багатьох вузлів виготовляли вже заднім числом, обміряючи створений в металі дослідний зразок.
На відміну від раніше виготовлених самохідних гаубиць, рубка в новій САУ отримала похилі борти, що підвищувало їх міцність. Спочатку планувалося встановити в бойовому відділенні САУ 76,2-мм гармату ЗІС-3 на верстаті, укріпленому на підлозі, але така установка не забезпечувала надійного захисту гарматної амбразури від куль і осколків, так як при підйомі й повороті гармати в щиті незмінно утворювалися чималі щілини.
Але ця проблема була вирішена установкою замість 76-мм дивізійної гармати спеціальної самохідної 76,2-мм гармати С-1. Ця артилерійська система була спроектована на базі конструкції танкової гармати Ф-34 і була дуже дешевою. Вона розроблялася для легких дослідних САУ заводу ГАЗ. Від Ф-34 нова гармата відрізнялася наявністю карданної рамки, котра дозволяла встановлювати її безпосередньо в лобовий лист корпусу і визволяла корисний об'єм у бойовому відділенні.
15 лютого 1943 р. начальник Відділу Головного Конструктора НКТП С. Гінзбург доповідав наркому про те, що «… завод № 37 почав виготовлення дослідного зразка 76-мм самохідної штурмової гармати С-1…» А 6 березня дослідний зразок нової САУ вийшов на заводські випробування.
Роботи у Свердловську
Установка була виконана за компонувальною схемою з переднім розташуванням суміщених відділень трансмісійного і управління, і кормовим моторним відділенням[1]. Бойове відділення було розташоване в середній частині корпусу, над яким розміщувалася броньова рубка із встановленим озброєнням. Відділення керування та трансмісії, у якому розміщувався механік-водій, безпосередньо з'єднувалося з бойовим відділенням.
Моторне відділення було відокремлене від бойового перегородкою, в якій був люк для доступу до двигуна, що закривався дверцятами. У бойовому відділенні (праворуч від гармати) розміщувався командир, зліва попереду — навідник, ззаду якого на кожусі вала трансмісії — заряджаючий.
Посадка і вихід екіпажу здійснювалися через люк, що закривався двостулковими броньовими кришками і розташовувався в кормовому листі і даху рубки.
Для спостереження за полем бою і водіння машини у механіка-водія на лобовому і лівому бортовому аркушах корпусу були оглядові люки з триплексом і броньовою заслінкою.
Інші члени екіпажу вели спостереження за полем бою, використовуючи командирську панораму ПТК та оглядові щілини, розташовані в лобовому і бортових листах броньової рубки, що також були обладнані броньовими заслінками.
Можливості основного озброєння
Кути вертикального наведення гармати становили від −5 до +15°, по горизонталі — в секторі ±10°. Для стрільби використовувалися телескопічний приціл ТМФД-7 і приціл від 76,2-мм гармати ЗІС-3. Швидкострільність становила 5-6 постр./хв. До боєкомплекту установки входили 96 унітарних пострілів зі сталевою осколково-фугасною далекобійною гранатою (ОФ-350, 350А, Ф-354), бронебійно-трасуючим снарядом (БР-350А, БР-350Б, БР-350СП), кумулятивним снарядом (БП-353А), підкаліберним бронебійно-трасуючим снарядом (БР-354П), кульовою шрапнеллю (Ш-354, Ш-354Т та Ш-354Г) та картеччю (Щ-350).
Постріли розміщувалися: 48 шт. — в правому задньому куті рубки на горизонтальному стелажі, 38 шт. — на вертикальних стійках уздовж лівого борту і 10 шт. — у вертикальній стійці уздовж правого борту. Крім того, в бойовому відділенні вкладалися два 7,62-мм пістолета-кулемета ППШ з боєкомплектом 1000 патронів і 20 — 25 ручних гранат Ф-1.
Особливості конструкції
Перші самохідки мали досить «спартанський» вид. Їх бойова рубка була зварена з бронеплит товщиною 35 мм в лобовій частині і 25-мм або 15 мм в бортах і кормі. Броньовий захист забезпечував захист екіпажу і внутрішнього обладнання від вогню великокаліберних кулеметів і осколків снарядів. Дах рубки спочатку кроївся з цільного листа і кріпився болтами. Це полегшувало доступ в бойове відділення САУ для проведення ремонту, але після боїв літа 1943 р. на багатьох САУ дах був демонтований для поліпшення населеності.
В бортах корпусу в районі бойового відділення, всередині гусеничного обводу (при використанні бази танка Т-III) були два аварійних люка, що причинялися броньовими кришками. У кормовому листі корпусу для заводної рукоятки інерційного стартера був зроблений спеціальний люк, що теж закривався броньовою заслінкою. Рубка мала форму зрізаної піраміди з раціональними кутами нахилу броньових листів і кріпилася до корпусу машини за допомогою болтів. Стик броньової рубки та корпусу машини був посилений наварними броньовими накладками товщиною 10 мм.
Для стрільби з пістолета-кулемета ППШ у лівому і правому бортах, а також у лівій стулці кормового люка рубки були виконані отвори, що закриваються броньовими заслінками. Крім того, в лобовому аркуші рубки для цієї мети також був круглий отвір, що причинявся броньовою пробкою.
На частині самохідних установок (близько 20 машин) — командирських машинах з серпня 1943 р. на даху рубки праворуч над спеціальним спонсоном встановлювалася командирська башточка із вхідним люком, конструкція якої була запозичена у німецького танка Т-III. На цих машинах встановлювалася радіостанція підвищеної потужності, внаслідок чого боєкомплект до гармати був скорочений.
Рушій
У моторному відділенні стояв карбюраторний чотиритактний дванадцятициліндровий V-подібний двигун «Майбах» HL120TRM рідинного охолодження потужністю 300 к. с. (221 кВт) з двома карбюраторами «Солекс». Пуск двигуна проводився за допомогою електростартера «Бош» типу BNG потужністю 4 к. с. (2,9 кВт) або вручну — за допомогою інерційного стартера. У системі запалювання використовувалося магнето «Бош» типу 1012L14 або вітчизняного виробництва БСМ-12Ш. Для доступу в моторне відділення в його даху були зроблені чотири люка, що закривалися броньовими кришками.
Залежно від модифікації використовуваного шасі трофейного німецького танка Т-III на установці застосовувалися коробка передач і головний фрикціон фірми «Майбах» двох типів: механічна шестиступінчаста коробка передач ZF «Афон» SSG77 (шість передач переднього ходу і одна передача заднього ходу) і сухий тридисковий головний фрикціон з механічним керуванням або механічна безвальна десятиступінчаста коробка передач «Майбах Варіорекс» SRG 328145 з синхронізуючим пристроєм і напівавтоматичним пневмогідравлічним преселекторним управлінням (десять передач переднього ходу й чотири передачі при русі заднім ходом) і дводисковий головний фрикціон, що працював в маслі.
При використанні шестиступінчастої коробки передач головний фрикціон встановлювався на двигуні в моторному відділенні. Передача крутного моменту від двигуна до коробки передач здійснювалася з допомогою вала трансмісії, що проходить через бойове відділення.
У відділенні керування та трансмісії встановлювалися коробка передач (при використанні десятиступенчатой коробки) і зібраний з нею головний фрикціон, одноступінчаті планетарні механізми повороту з опорними гальмами, поперечні карданні вали, гальма управління і приводи керування самохідної установкою. При застосуванні шестиступінчастою коробки передач, могли використовуватися два типи управління гальмами: механічний і гідравлічний. Зовні в передній частині бортів корпусу в броньових картерах розміщувалися бортові редуктори.
До системи підресорювання входили індивідуальна торсіонна підвіска, гумові обмежувачі ходу балансирів для всіх опорних котків і гідравлічні амортизатори на крайніх опорних ковзанках. До складу гусеничного рушія входили два провідних колеса переднього розташування зі знімними зубчастими вінцями, дванадцять двосхилих опорних і шість двосхилих підтримуючих котків з зовнішньої амортизацією, два напрямні колеса з механізмами натягу гусениць і дві гусениці з шириною трака 380 мм.
Озброєння
Спочатку планувалося встановити в бойовому відділенні САУ 76,2-мм гарматою ЗІС-3Ш (Ш — штурмова), саме ця модифікація гармати встановлювалася на серійні САУ СУ-76, СУ-76М на верстаті, укріпленому на підлозі, але така установка не забезпечувала надійного захисту гарматної амбразури від куль і осколків, так як при підйомі й повороті гармати в щиті незмінно утворювалися щілини. Ця проблема була вирішена установкою замість 76-мм дивізійної гармати спеціальної самохідної 76,2-мм гармати С-1.
Електрообладнання
Електрообладнання машини було виконано за однодротовою схемою. Напруга бортової мережі становила 12 В. Як джерела електроенергії використовувалися дві акумуляторні батареї ємністю 128 або 144 А•год і генератор «Бош» типу gtw (система потужністю 600 Вт з реле-регулятором)
Засоби зв'язку
Оскільки на початку 1943 р. радіостанції були в дефіциті, їх встановлювали на кожну третю машину, тим більше, що більшість САУ надходили в навчальні підрозділи. Але вже з середини травня радіостанціями типу 9-Р забезпечували практично кожну СУ-76И (С-1).
Випробовування та відправка у війська
Випробування проходили в околицях Свердловська пробігом по дорогах і сніжній цілині із застопореною і розстопореною гарматою.
Незважаючи на жорстокі погодні умови (вдень — відлига, а вночі — мороз, доходив до мінус 35 град.) машина показала себе добре, і 20 березня 1943 р. машина була рекомендована для прийняття на озброєння під індексом СУ-1, СУ-76 (З-1) або СУ-76И («Іноземна»).
Перші п'ять серійних САУ 3 квітня 1943 р. були відправлені в навчальний самохідно-артилерійський полк, дислокований у передмістях Свердловська (нині Єкатеринбург). За місяць служби машини «накатали» від 500 до 720 км та сприяли у навчанні понад 100 майбутніх самохідників. Відгуки про машині були добрими, й тільки труднощі запуску двигуна на морозі (для швидкого запуску часто доводилося заливати в карбюратори палаючий бензин) відзначалася всіма техніками як «недолік першої важливості».
Тим часом, за уточненими кресленнями завод розпочав виготовлення «фронтової» серії з 20 САУ, які здебільшого також потрапили в навчальні підрозділи. Лише з травня 1943 р. СУ-76 (З-1) почали надходити у війська.
- Наприкінці липня 1943 року, з досвіду застосування СУ-76И на Курській дузі, на хитному бронюванні установки було встановлено «броньовий відбивний щиток», призначення якого полягало в тому, щоб не допускати заклинювання гармати дрібними осколками і кулями через щілини.
- Тоді ж для збільшення запасу ходу самохідки почали оснащувати двома зовнішніми бензобаками, які встановлювались вздовж корми на легкоскидних кронштейнах. Запас ходу машини по шосе з використанням тільки основного паливного бака сягав 180 км (ємність основного паливного бака становила 320 л, зовнішніх — 120 л)
Подальше виробництво
Виробництво СУ-76И було остаточно зупинено у кінці листопада 1943 року в користь СУ-76М, яка вже позбулася до того часу від своїх основних недоліків. Рішення про припинення виробництва СУ-76и було пов'язано, головним чином, через неможливість збільшення виробництва САУ, а також у передбаченні труднощів з ремонтом пошкоджених в боях САУ, оскільки потік захоплених шасі німецьких танків старих зразків не тільки не збільшувався, але і помітно скорочувався. Всього було випущено 201 САУ СУ-76И (включаючи 1 дослідну і 20 командирських), які взяли участь у боях 1943-44 рр., але через нечисленність і труднощів з запасними частинами досить швидко зникли з Червоної Армії.
Збережені екземпляри
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c7/%D0%A1%D0%B0%D1%80%D0%BD%D0%B8_-_%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D1%80%D0%B0%D0%B4%D1%8F%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%BC_%D0%B2%D0%BE%D1%97%D0%BD%D0%B0%D0%BC-1.jpg/220px-%D0%A1%D0%B0%D1%80%D0%BD%D0%B8_-_%D0%9F%D0%B0%D0%BC%27%D1%8F%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA_%D1%80%D0%B0%D0%B4%D1%8F%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%BC_%D0%B2%D0%BE%D1%97%D0%BD%D0%B0%D0%BC-1.jpg)
Цей розділ потребує доповнення. |
Сарни, постамент на площі Перемоги
Примітки
- ↑ Що диктувалося, звісно, конструкцією німецького шасі від Pz.III.
- п
- о
- р
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f3/Flag_of_the_USSR_%281936-1955%29.svg/70px-Flag_of_the_USSR_%281936-1955%29.svg.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a3/RAF_A_emb-Armoured_forces1936.gif/100px-RAF_A_emb-Armoured_forces1936.gif)
і хімічні танки
|
![]() | Це незавершена стаття про бронетехніку. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |
Ця стаття не містить посилань на джерела. Ви можете допомогти поліпшити цю статтю, додавши посилання на надійні (авторитетні) джерела. Матеріал без джерел може бути піддано сумніву та вилучено. (вересень 2016) |
Ця стаття потребує додаткових посилань на джерела для поліпшення її перевірності. Будь ласка, допоможіть удосконалити цю статтю, додавши посилання на надійні (авторитетні) джерела. Зверніться на сторінку обговорення за поясненнями та допоможіть виправити недоліки. Матеріал без джерел може бути піддано сумніву та вилучено. (вересень 2016) |