Austin-Healey 3000
![Austin-Healey 3000](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/29/Austin-Healey_3000_at_2010_Ottawa_British_Auto_Show.jpg/300px-Austin-Healey_3000_at_2010_Ottawa_British_Auto_Show.jpg)
![Austin-Healey 3000 на вікісховищі](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/94/Gnome-go-next.svg/10px-Gnome-go-next.svg.png)
Виробник: | Austin-Healey (BMC) |
Роки виробництва: | 1959–1967 |
Складання: | Абінгтон, Англія |
Клас: | Спортивний автомобіль |
Тип(и) кузова: | 2-дв. родстер; 2-дв. кабріолет |
Компонування: | FR (задній привід з переднім розміщенням двигуна) |
Довжина: | 3988 мм[1] |
Ширина: | 1524 мм[1] |
Висота: | 1168 мм (без даху) 1257 мм (твердий дах)[1] |
Колісна база: | 2337 мм |
Колія передня: | 1245 мм |
Маса: | 1157 кг |
Споряджена маса: | 1157 кг |
Austin-Healey 3000 — британський спортивний автомобіль, що виготовлявся у 1959—1967 рр. Найвідоміший з «великих Хіллі». Кузов легковика виконувався компанією Jensen Motors, а решта збиральних робіт проводились заводами MG у Абінгтоні, паралельно з автомобілями MG.
Протягом виробництва легковик перетворився з відкритого спортивного автомобіля (з опцією 2+2) у спортивний кабріолет.
У 1963 р. 91,5 % обсягу виготовлених Austin Healey 3000 експортувались. Переважно до Північної Америки.
Модель 3000 з 3-літровим двигуном була дуже успішною, у свої кращі дні мала перемоги на багатьох європейських ралі, і нині бере участь у перегонах класичних автомобілів.
British Leyland припинили виробництво у 1967 р., замінивши Austin-Healey подібним сучаснішим автомобілем з тримальним (несучим) кузовом — MGC (модифікація MGB).
Історія
Родстери BN7, BT7
Mark I
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f9/1959_Healey_BN7.jpg/220px-1959_Healey_BN7.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/6a/1960_Austin_Healey_3000_Mark_I_BT-7_%284586385575%29_%28cropped%29.jpg/220px-1960_Austin_Healey_3000_Mark_I_BT-7_%284586385575%29_%28cropped%29.jpg)
Austin-Healey 3000 (з 3 л двигуном) був представлений 1 липня 1959 р. як заміна моделі 100-6 (з 2,6 л двигуном). Новий автомобіль також відрізнявся дисковими гальмівними механізмами передніх коліс, можливістю розганятись до 60 миль/год за 11 с та до 100 миль/год за 31 с.[2]
Інші зміни виявились незначними у порівнянні з тими, що були між моделями 100 та 100-6. Колісна база та кузов були незмінними.
Захист від погоди залишився мінімальним — складний дах з легкою знімною рамою, знімні бокові вікна з бічними панелями. Колеса зі спицями, коробка передач з підвищувальною передачею, лобове скло з триплекса, підігрівач, регульована кермова колонка, знімний твердий дах для версії 2+2, двоколірне фарбування були опціями.
- Було побудовано 13650 Mark I: 2825 відкритих 2-місних BN7 та 10825 BT7 2+2.[3]
Дорожний тест
![]() | У 1960 р. BT7 з твердим дахом та підвищувальною передачею був протестований журналом The Motor. Максимальна швидкість становила 115 миль/год (185 км/год), розгін 0—60 миль/год (97 км/год) за 11,7 с. Витрата палива 21,6 миль на імперський галон (13,1 л/100 км, 18.0 mpg‑US). Тестовий автомобіль коштував £1326 (разом з податками).[1] |
Родстери BN7, BT7
Mark II
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/18/Austin_Healey_3000_Mk_II_1962_%2816083096305%29.jpg/220px-Austin_Healey_3000_Mk_II_1962_%2816083096305%29.jpg)
Двигуни з трьома карбюраторами SU HS4 (загальна площа дифузора 5,3 дюйми кв.) та вдосконаленим колінчастим валом були представлені у травні 1961 р.[4] Інші зміни містили решітку з вертикальними спицями. Додаткове обладнання було подібним до Mark I. З серпня 1961 р. опцією став гідровакуумний підсилювач гальм.
Дорожний тест
У 1961 р. британський журнал The Motor протестував 3000 Mark II BT7 (699 DON) з твердим дахом та підвищувальною передачею. Максимальна швидкість становила 112,9 миль/год (181,7 км/год), розгін 0—60 миль/год (97 км/год) за 10,9 с. Витрата палива 23,5 миль на імперський галон (12 л/100 км, 19.6 mpg‑US). Тестовий автомобіль коштував £1362 (включно з податками).[5]
Останні справжні родстери
Виробництво BN7 Mark II припинилось у березні 1962 р., а BT7 Mark II у липні того ж року.
Спортивні кабріолети BJ7
Mark II
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ee/1962_Austin_Healey_3000_MkII_BJ7_%2814315630835%29.jpg/220px-1962_Austin_Healey_3000_MkII_BJ7_%2814315630835%29.jpg)
Спортивні кабріолети Mark II з'явились наприкінці серпня 1962 р. Автомобіль мав рівень комфорту зіставний з седаном, панорамне лобове скло, опускні бокові вікна, поворотні квартирки та швидко розкладний дах. Два карбюратори SU HS6 замінили потрійні SU (загальна площа дифузорів 5,3 дюйми кв., на 9,25 % менша). Зазначалось, що новий автомобіль міг розвивати 115 миль/год.[6]
У 1963 р. 91,5% виготовлених Austin-Healey 3000 експортувались, переважно до Північної Америки.[7]
- Виготовили 11564 екземпляри Mark II: 355 відкритих 2-місних BN7, 5096 відкритих 2+2 BT7 та 6113 кабріолетів 2+2 BJ7.
Спортивний кабріолет BJ8
Mark III
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/bb/%2766_Austin-Healey_3000_%28Orange_Julep_%2710%29.jpg/220px-%2766_Austin-Healey_3000_%28Orange_Julep_%2710%29.jpg)
Mark III представили в лютому 1964 р. Потужність двигуна збільшили з 136 до 150 к.с. за рахунок колінчастого вала з більшим радіусом кривошипу (більшого ходу поршня). Карбюратори SU HD8 змінили HS6, збільшивши прохідний переріз з 1,75 до 2 дюймів, а загальну площу дифузора до 6,3 дюймів кв. (більше на 30,6%). Підсилювач гальм став опцією. Спідометр і тахометр стали розміщуватись безпосередньо перед водієм. Оббивку виконали з вінілу.
Mark III BJ8 залишався у виробництві до кінця 1967 р., до припинення виробництва Austin-Healey. Наступний автомобіль був створений у березні 1968 р.[джерело?]
У травні 1964 р. з'явилась друга модифікація (Phase II) Mark III зі збільшеним кліренсом, через оновлення шасі. З березня 1965 р. на автомобіль встановлювали окремі сигнали повороту.
- Загалом виготовили 17712 автомобілів Mark III.
- Автомобіль для внутрішнього ринку, зареєстрований у листопаді 1967 р.
-
-
-
-
-
-
-
-
-
-
- Бокові вікна
- Mk I or Mk 2 з боковими вікнами
-
Pininfarina grand tourer
У жовтні 1962 р. на Британському міжнародному автосалоні (Earls Court Show) була представлена модель 3000 з закритим кузовом від Пінінфаріни. Його дизайн виграв конкурс шведського журналу Auto-Jahr.[8]
Змагання
Автомобілі Austin-Healey 3000 брали участь у багатьох змаганнях по всьому світу, зокрема, на Себрінгу (США), Ле-Мані (Франція), колі Монт Панорама (Австралія). Відділ змагань BMC працював з моделлю 3000 з часу її появи, однак роботи по вдосконаленню автомобіля припинились у 1965, значною мірою через успіхи Mini Cooper S.
Посилання
- ↑ а б в г The Austin Healey 3000. The Motor. 13 липня 1960.
- ↑ A More Powerful Austin Healey. The Times. № 54501. 1 липня 1959. с. 9.
- ↑ Clausinger, Anders Ditlev (1990). Original Austin-Healey – The Restorers Guide to 100, 100-Six and 3000. UK: Bay View Books. ISBN 1-870979-13-3.
- ↑ More Powerful Austin Healey. The Times. № 55093. 29 травня 1961. с. 7.
- ↑ The Austin Healey 3000 Mark II. The Motor. 26 липня 1961.
- ↑ Saloon Comfort In Sports Car. The Times. № 55480. 27 серпня 1962. с. 5.
- ↑ Greater Power For Austin Healey. The Times. № 55947. 28 лютого 1964. с. 5.
- ↑ Björklund, Bengt, ред. (November 1962). Sportnytt på Earls Court [Sporting News From Earls Court]. Illustrerad Motor Sport (Swedish) . № 11. Lerum, Sweden. с. 8.
Література
Зовнішні посилання
- Austin Memories [Архівовано 23 лютого 2011 у Wayback Machine.] — Історія «Остіна» та Лонгбриджа
- Volunteer register with records and photos of the 3000 [Архівовано 22 грудня 2015 у Wayback Machine.]
- Шаблон:Imcdb vehicle
- Austin Healey 3000 Mark I-Mark III [Архівовано 7 березня 2012 у Wayback Machine.] — технічні характеристики на ресурсі automobile-catalog.com