Enrique García-Ramal y Cellalbo
Biografia | |
---|---|
Naixement | 27 juliol 1914 ![]() Barcelona ![]() |
Mort | 30 novembre 1987 ![]() Madrid ![]() |
![]() | |
11 novembre 1971 – 30 juny 1977 ← Fermín Sanz-Orrio y Sanz – Alejandro Fernández Sordo → Legislatura: desena legislatura de les Corts franquistes | |
Ministre de Relacions Sindicals | |
29 octubre 1969 – 3 gener 1974 ← José Solís Ruiz – Alejandro Fernández Sordo → | |
![]() | |
6 novembre 1967 – 12 novembre 1971 ← Enrique Salgado Torres, José Solís Ruiz Legislatura: novena legislatura de les Corts franquistes | |
![]() | |
3 juliol 1964 – 15 novembre 1967 Legislatura: vuitena legislatura de les Corts franquistes | |
![]() | |
31 maig 1961 – 6 juny 1964 Legislatura: setena legislatura de les Corts franquistes | |
![]() | |
13 maig 1949 – 8 octubre 1951 – Amador Villar Marin → Legislatura: tercera legislatura de les Corts franquistes | |
![]() | |
21 març 1948 – 6 abril 1949 ← Mariano Cancer Gomez Legislatura: segona legislatura de les Corts franquistes | |
![]() | |
![]() | |
Activitat | |
Lloc de treball | Madrid ![]() |
Ocupació | polític, sindicalista, enginyer industrial ![]() |
Partit | Falange Española ![]() |
Membre de | |
Carrera militar | |
Conflicte | Guerra Civil espanyola ![]() |
Premis
|
Enrique García-Ramal y Cellalbo (Barcelona, 27 de juliol de 1914 - Madrid, 30 de novembre de 1987)[1] va ser un polític falangista català. Fou ministre del govern espanyol durant el franquisme. Era casat amb Carmen López de Haro i tenia dos fills.
Trajectòria
Era enginyer industrial, havent-se doctorat per la Universitat de Barcelona. Durant aquells anys formà part de la Peña Blanca i es relacionà amb grups d'extrema dreta espanyolista, ingressant finalment a la Falange Española. Va prendre part activa en el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 contra la República a Barcelona,[2] i durant la Guerra Civil va anar al front com a tinent provisional.
Durant la dictadura franquista va tenir un paper polític rellevant. Va fundar el Sindicat Vertical de Barcelona, el 1940. Va ser regidor de l'Ajuntament de Barcelona (1946-1949).[3] Va ser president del Sindicat Nacional del Metall (1948-1951), conseller d'Economia Nacional, el 1958. Va ser ministre "Delegado Nacional de Sindicatos" (1969-1971). Ministro de Relaciones Sindicales del 29 d'octubre de 1969 al 9 de juny de 1973, al govern presidit per Luis Carrero Blanco. Va ser de nou conseller d'Economia Nacional, el 1974. Procurador en Corts espanyoles franquistes el 1946, 1949, 1961, 1964, 1967 i 1971.[4][5]
Entre els càrrecs empresarials ocupats destaca el de director gerent d'Altos Hornos de Vizcaya i d'Hulleras de Turón (1963-69). Va ser conseller d'un gran nombre de societats.[6]
Referències
- ↑ Necrològica a El País
- ↑ José Mª fontana " Los catalanes en la Guerra de España". Ediciones Acervo. Barcelona 1951, pàg. 74
- ↑ Martin Marín "Història del franquisme a Catalunya" Eumo editorial- Pàges editors Lleida 2006 pàgina 315
- ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
- ↑ Josep M. Ainaud "Ministres catalans a Madrid" Editorial Planeta Barcelona 1996 pàg.188
- ↑ «Enrique García-Ramal y Cellalbo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Enllaços externs
- Fotografia d'Enrique García-Ramal al web del Ministeri de Treball Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
Càrrecs públics | ||
---|---|---|
Precedit per: José Solís Ruiz Secretari Nacional del Movimiento | Ministre de Relacions Sindicals![]() 1969-1974 | Succeït per: Alejandro Fernández Sordo |