Saltúquides
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9e/Anatolia1200.png/220px-Anatolia1200.png)
Els Saltúquides o Saltúkides (en turc: Saltuklular, en àrab: al-saltūq, آل سلتوق) foren una dinastia de beis turcs que van regnar sobre una part de l'est d'Anatòlia durant el segle xii.
Història
El 1071, els seljúcides van derrotar l'Imperi Romà d'Orient a la Batalla de Mantzikert. Ebul Kasım Saltuk (Abu al-Qasim Saltuq) I fou encarregat pels seljúcides de conquerir Anatòlia. Va conquerir Teodosiòpolis i el sultà Alp Arslan el va designar com a bei per governar la regió. Des de 1080, la dinastia saltúquida es va instal·lar a Erzurum, a la qual va convertir en la seva capital.[1] Una altra versió atribueix l'origen del nom a causa dels refugiats armenis que venien en majoria de la propera Arzan (Arzan al-Rum) que havia estat destruïda el 1049 pels Seljúcides.[2]
El 1086, a la mort del sultà de Rum Sulayman I ibn Kutalmish, Ebul Kasim va exercir les funcions de regent (1086-1092) fins a la majoria de Kilidj Arslan I. Aquest últim estava retingut en captivitat per Tútuix I, fundador de la dinastia seljúcida de Síria. Tútuix fou vençut pels romans d'Orient que salvaren així a la dinastia dels seljúcides de Rum. A la mort del gran soldà seljúcida Malik Shah I[3] el 1092, Kilidj Arslan I va poder accedir al tron de Rum. El 1107, el seu segon fill Màlik-Xah ibn Kilij Arslan el va succeir però enfrontat amb els seus germans que li disputaven la corona.
Ebul Kasim va continuar sent en principi vassall dels seljúcides, però després va aprofitar els conflictes interns per esdevenir independent.[1] El seu fill Ali el va succeir el 1103. Va donar suport a Muhammad Tapar en contra de Barkyaruk. Va conquerir Kars i va reforçar així la seva posició. Ell i els seus successors prengueren el títol de Malik (rei) .[4] Ek 1123 el califa abbàssida va eemanar ajut als saltúquides contra el mazyaàdida Dubays ibn Sadaka d'Hilla. El successor d'Ali fou el seu germà Diya al-Din Ghazi, mort el 1131/1132.
Els saltúquides van conquerir Bayburt, Shahin Kara Hisar, Tercan (Terdjan), Ispir, Oltu i Midjingerd. En les relacions conflictives amb el rei de Geòrgia David el Constructor (Agmashenebeli) a expenses del qual els saltúquies van estendre les seves possessions, el 1120 David va formar una coalició amb els kiptxaqs i va derrotar diversos grups turcs entre els quals els saltúquides. Diya al-Din es va aliar uns anys després, per matrimoni, amb els ortúquides. El 1132, İzzeddin Saltuk, net d'Ebul Kasim i fill d'Ali, va pujar al poder. Sota el seu regnat la dinastia dels saltúquides va arribar al seu zenit. Va lluitar contra els georgians i fou fet presoner el 1153/1154 per les forces del rei Demetri I de Geòrgia prop d'Ani. Els georgians arribaren fins a Erzurum, però es conformaren a saquejar la ciutat abans de tornar a les seves terres.[1] Per ser alliberat, el bei va haver de satisfer un rescat de deu mil dinars, pagats amb l'ajuda d'altres beis (el ortúquides i el shah-i Arman d'Akhlat, Sukman, casat amb una germana d'Izz al-Din/Izzeddin). Va fer una aliança, consagrada pel matrimoni d'una germana seva, amb el sultà de Rum Izz al-Din Kilidj Arslan II (1156-1192) però la princesa fou interceptada per l'emir danixmendita de Sivas Yaghibasan que la va casar amb el seu nebot, el beg de Kayseri, cosa que va provocar la guerra entre Rum i Danishmend/Sivas.
İzzeddin Saltuk va morir el 1174, i el seu fill Nasir al-Din Muhammed el va reemplaçar. En les relacions conflictives amb Geòrgia es produí un curiós episodi: ekl fill de Muhammad, Muzaffar al-Din, va oferir convertir-se al cristianisme per casar-se amb qui serà la reina Tamara de Geòrgia.;[4] va viatjar amb gran pompa a Tblisi, amb valuosos regals per la llavors princesa, però aquesta va acabar rebutjant l'oferta. No es torna pa parlar de Nasir al-Din i del seu fill després d'aquest episodi.
Una altra particularitat d'aquesta dinastia és el regnat de Mama Hatun, la filla d'İzzeddin Saltuk, durant una desena d'anys a la fi del segle xii (ja consta al govern el 1191). Mama estava aliada a l'emir de Mayyafarikin contra el Shah-i Arman d'Akhlat. Vers el 1200 va demanar al sultà d'Egipte al-Adil I, que li busqués un marit i això li hauria costat l'enderrocament per Malik Shah, germà de Muzaffar al-Din. El nou bei va mantenir però l'aliança estratègica amb els aiubites egipcis cosa que va provocar l'hostilitat del sultà de Rum. Des del començament del segle xiii els saltúquides van haver de lluitar contra els sultans de Rum. Un segle abans el sultà gran seljúcida Malik Shah I (1107-1116) va voler unificar Anatòlia sota la seva autoritat, però fou Rukn al-Din Sulaymanshah II de Rum (1197-1204) qui va acabar dominant el beilicat el 1202; després d'una campanya contra Geòrgia, es va dirigir a Erzurum i va establir el domini sobre el beilicat saltúquida; Malik Shah fou deposat i no està clar si el territori fou annexionat immediatament o uns anys després. Segons l'Enciclopèdia de l'Islam, fou annexionat el 1202, però altres fonts diuen que els saltúquides quedaren sota la sobirania feudal dels seljúcides fins vers el 1230 quan Ala al-Din Kaykubad I va annexionar completament el territori.[4]
Monuments
Els saltúquides van deixar diversos monuments a Erzurum i a Tercan.
- Kale Mescidi (torre de la mesquita petita), Tebsi Minare (minaret), Ulu Câmi (mesquita grab) (1179) à Erzurum.
- Mausoleu i caravanserrall de Mama Hatun a Tercan.
La dinastia
Dates[4] | Nom | Nom turc | Fill de | Nom àrab | |
---|---|---|---|---|---|
1097-1103 | Abu al-Qasim Saltuk I | Ebul Kasım Saltuk | أبو القاسم سلتوق | Fundador i epònim de la dinastia. | |
1103-1124 | Alí | Alí | Saltuk I | علي بن سلتوق | |
1124-1132 | Dhiya al-Din Abu al-Muzaffar Ghazi | Ziyaeddin Gazi | ضياء الدين أبو المظفر غازي | ||
1132-1168 | Izz al-Dîn Saltuk II | İzzeddin Saltuk | Alí | عز الدين سلتوق بن علي | |
1168-1191[5] | Nasir al-Din Muhammad | Nasıreddin Muhammed | Saltuk II | ناصر الدين محمد | |
1191[5]-1201 | Mama Khatun | Mama Hatun | Saltûq II | ar | |
1201-1202[6] | Ala al-Din Abu Mansur | Alaeddin | Muhammad | علاء الدين أبو منصور بن محمد | |
1202-1202[6] | Malik shah | Melikşah | Muhammad | ملكشاه بن محمد | Conquesta pels Seljúcides de Rum. |
Notes i referències
- ↑ 1,0 1,1 1,2 (anglès) Saltuklu Bey Principality (1092-1202)[Enllaç no actiu]
- ↑ Martijn Theodoor Houtsma, E.J. Brill's First Encyclopaedia of Islam, 1913-1936 (9 volums), vol. I, BRILL, 1993, 5164 pags. (ISBN 978-900408265-6), article «Arzan », pàg. 473; i Ibn Battûta (trad. C. Defrémery i B. R. Sanguinetti (1858)), "Viatges" (3 volums), De la Meca a les estepes russes, vol. II, París, François Maspero, col. « La Découverte », 1982,
PDF, (ISBN 2-7071-1303-4), Introducció i notes de Stéphane Yerasimov
- ↑ Ibn Battûta, "Viatges" (3 volums), De la Meca a les estepes russes, ISBN 2-7071-1303-4, editor François Maspero, col. La Découverte, París, 1982, traducció de Charles Defrémery i B. R. Sanguinetti (1858), Introducció i notes de Stéphane Yerasimov, en línia a [http://classiques.uqac.ca/classiques/ibn_battuta/voyages_tome_II/ibn_battuta_t2.pdf
PDF
- ↑ 4,0 4,1 4,2 4,3 (anglès) Clifford Edmund Bosworth, The new Islamic dynasties: a chronological and genealogical manual, en línia a The Saltuqids.
- ↑ 5,0 5,1 (anglès) Clifford Edmund Bosworth, The new Islamic dynasties: a chronological and genealogical manual, en línia a The Saltuqids, situa la date del fin del seu regnat entre 1191 i 1201.
- ↑ 6,0 6,1 Pel període 1201-1230, (anglès) Clifford Edmund Bosworth a The new Islamic dynasties: a chronological and genealogical manual, en línia a The Saltuqids deixa oberta la possibilitat de govern de Ala al-Din Abu Mansur i de Malik Shah.
Bibliografia
- (francès) Janine et Dominique Sourdel, Dictionnaire historique de l'islam, PUF, col. Quadrige, ISBN 978-2-130-54536-1, any 2004
- (anglès) The New Islamic Dynasties: A Chronological and Genealogical Manual per Clifford Edmund Bosworth, Edinburgh University Press, 2004, ISBN 9780748621378, en línia a [1]
- Singh, Nagendra Kumar. «Saltuk Oghullari Dynasty». A: Anmol Publications PVT. LTD. International Encyclopaedia of Islamic Dynasties (45 volumes). 44, 2000, p. 1047-1048. ISBN 978-812610403-1. [Enllaç no actiu]