2С5 «Гіацинт-С»
2С5 «Гіацинт-С» | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() САУ 2С5 «Гіацинт-С» Збройних сил України | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
Тип | самохідна гармата | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Походження | ![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Історія використання | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
Оператори | ![]() ![]() ![]() | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Історія виробництва | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
Виготовлення | з 1976 по 1993 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Виготовлена кількість | до 2000[1] | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Характеристики | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
Вага | 27,5 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Довжина | 8330 (з гарматою вперед 8950) | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Довжина ствола | 47 калібрів | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Ширина | 3250 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Висота | 2760 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Калібр | нарізна гармата, 152 мм | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Підвищення | −2…+57° | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Траверс | −15…+15° | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Дальність вогню | |||||||||||||||||||||||||||||||||||
Ефективна | 8..33,1 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Приціл | ПГ-1М, ОП-4М, ТКН-3А | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Броня | протикульова | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Головне озброєння | 152-мм 2А37 боєкомплект: 30 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Другорядне озброєння | 1 × 7,62-мм ПКТ боєкомплект: 1500 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Двигун |
520 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Питома потужність | 19 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Підвіска | індивідуальна, торсіонна | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Дорожній просвіт | 450 база: 4635 колія: 2720 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Паливо | дизельне | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Швидкість | шосе: 60 км/год | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
Прохідність | підйом: 30° стінка: 0,7 рів: 2,5 брід: 1 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||
![]() |
2С5 «Гіацинт-С» (рос. 2С5 «Гиацинт-С»; індекс ГАБТУ — об'єкт 307) — радянська 152-мм корпусна самохідна гармата[3]. Створена на Уральському заводі транспортного машинобудування. Головний конструктор шасі — Г. С. Єфімов, 152-мм гармати 2А37 — Ю. Н. Калачников, 152-мм боєприпасів — А. А. Каллістов. Призначена для придушення і знищення засобів ядерного нападу, ураження органів управління, тилів, живої сили й бойової техніки супротивника в місцях скупчення і в опорних пунктах, а також для руйнування фортифікаційних споруд.
Історія створення
З відставкою М. С. Хрущова, після майже десятирічної перерви, роботи по артилерійському озброєнню в СРСР були відновлені. Спочатку на базі відділу ракетного озброєння 3 центрального науково-дослідного відділу, а потім вже у знову відтворених підрозділах артилерійського озброєння. В 1965 році Міністром оборони СРСР була затверджена програма розвитку артилерії. Тоді на озброєнні армії США вже знаходились корпусні САУ M107. У той же час результати застосування гармат М-46 в артилерійській дуелі між Китаєм і Тайванем показали недостатню дальність стрільби радянської корпусної артилерії, тому назріла необхідність розробки нової системи з підвищеною дальністю стрільби. У період з 1968 по 1969 роки 3 ЦНДІ спільно з підприємствами оборонної промисловості виконав НДР «Успіх», в рамках якої був визначений вигляд перспективних артилерійських систем та напрямки їхнього розвитку аж до 1980 року, а 8 червня 1970 року виходить постанова ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР № 427-151. Відповідно до цієї постанови була офіційно почата розробка нової 152-мм корпусної гармати як в буксованому так і у самохідному варіантах[4] [5] [6].
Попередньо, 27 листопада 1968 року Міністерство оборонної промисловості затвердило рішення № 592, яким наказало розпочати науково-дослідні роботи по створенню заміни буксованої гармати М-46. В ході досліджень були опрацьовані три варіанти САУ. Перший — з відкритою установкою гармати, другий — з рубочною установкою гармати, третій — із закритою установкою гармати у башті, що обертається. У вересні 1969 року матеріали аванпроекту були розглянуті комісією Міністерства оборони СРСР. За результатами робіт було з'ясовано, що оптимальною для нової самохідної гаубиці буде відкрита установка гармати. Отримані опрацювання лягли в основу ДКР під найменуванням «Гіацинт-С» (індекс ГРАУ — 2С5). «Гіацинт» мав надійти на озброєння артилерійських полків і бригад корпусів і армій для заміни 130-мм гармат М-46 і 152-мм гармат М-47[5][6].
Головним розробником 2С5 був призначений Уральський завод транспортного машинобудування, гармату 2А37 проектували в СКБ Пермського машинобудівного заводу імені В. І. Леніна, за боєприпаси відповідав московський Науково-дослідний машинобудівний інститут. До весни 1971 року а на Пермському машинобудівному заводі були виготовлені дві балістичні установки з довжиною ствола в 7200 мм для відпрацювання боєкомплекту гармати. Проте через несвоєчасне постачання гільз випробування були розпочаті лише у вересні 1971 року і тривали до березня 1972 року. Випробування показали, що снаряди при використанні повного заряду масою 18,4 кг мали початкову швидкість 945 м/с та дальність 28,5 км. На посиленому заряді масою 21,8 кг дальність становила 31,5 км, а початкова швидкість — 975 м/с. При цьому відзначали сильну дію дульної хвилі. Для усунення цього зауваження маса порохового заряду була зменшена до 20,7 кг, а також запроваджена гладка насадка на ствол гармати. У квітні 1972 року конструкція гармати була доопрацьована, а до кінця року на Уральський завод транспортного машинобудування були відправлені два дослідні зразки гармати 2А37 для установки на самохідне шасі. Дослідні зразки САУ 2С5 були відправлені спочатку на заводські, а потім на полігонні випробування. До 1974 року повний цикл випробувань САУ «Гіацинт-С» був завершений, після чого почалася підготовка виробництва до серійного виробництва[5][6][7].
Водночас, на базі 2С5 розробляли й інший варіант САУ під позначенням 2С11 «Гіацинт-СК». Відмінністю від базового зразка був картузний метод заряджання, який мав зменшити вартість виробництва зарядів за рахунок виключення зі складу латунних гільз[8]. В ході роботи були використані науково-технічні напрацювання по картузним варіантам самохідних гаубиць 2С1 «Гвоздика» і 2С3 «Акація», однак остаточно до виробництва був прийнятий варіант з роздільно-гільзовим заряджанням. 20 січня 1975 року постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР № 68-25 самохідна гармата 2С5 «Гіацинт-С» була прийнята на озброєння Радянської армії[5][6][7][9].
Серійне виробництво та модифікації
2С5[5] | 2С5М[10] | 2С5М1[10] | |
---|---|---|---|
Початок серійного виробництва | 1976 | Дослідна | Дослідна |
Бойова маса, т | 27,5 | 28,2 | 28,2 |
Індекс гармати | 2А37 | 2А37М | |
Калібр гармати, мм | 152,4 | 152,4 | 155 |
Довжина ствола, клб | 47 | 47 | 52 |
Кути ВН, град. | −2 … + 57 | −2 … + 58 | −2 … + 58 |
возимий боєзапас, постр. | 30 | 30 | 30 |
Максимальна дальність стрільби ОФС, км | 30,5 | 30,5 | 30 |
Максимальна дальність стрільби АР ОФС, км | 33,1 | 37 | 41 |
Максимальна дальність стрільби КАС, км | 20 | 20 | 25 |
Радіостанція | Р-123 | ||
Апаратура внутрішнього зв'язку | Р-124 |
Першу установчу партію САУ 2С5 виготовлено 1976 року, а з 1977 року розпочато повномасштабне серійне виробництво на Уральському заводі транспортного машинобудування. Виготовляв гармату 2А37 Пермський завод імені Леніна. Виробництво 2С5 тривало аж до руїни Радянського Союзу й зупинено у 1993 році, разом за 17 років виробництва випущено до 2000 одиниць 2С5[1][5].
Після припинення серійного виробництва наприкінці 1990-х років у Росії розроблено модернізовані варіанти САУ 2С5, що отримали позначення 2С5М і 2С5М1. Модифікація 2С5М відрізняється від базової машини установкою АСУНО 1В514-1 «Механізатор-М», а також модернізованою артилерійською частиною, що дозволяє використовувати нові 152-мм уламково-фугасні гáрматні (снаряди) 3ОФ60 з донним газогенератором із максимальною дальністю стрільби до 37 км. Модифікація 2С5М1 відрізняється від 2С5М використаною артилерійською частиною калібру 155-мм, що дозволяє застосовувати снаряди L15A1 з дальністю стрільби до 30 км, а також снаряди ERFB BB з дальністю стрільби до 41 км[10][11]. У 2004 році, виконуючи науково-дослідну роботу, на базі самохідної гармати 2С5 виготовлено експериментальний зразок артилерійської системи. Замість 152-мм гармати 2А37 на САУ встановлено гаубицю з балістикою перспективної 152-мм артилерійської устави «Коаліція»[12].
Існувала також дослідна модифікація 2С11 (також відома як «Гіацинт-СК») з гарматою 2А52, серійно не виготовлялась[13].
Опис конструкції
Броньовий корпус
Самохідна гармата 2С5 «Гіацинт-С» виконана за безбаштовою схемою з відкритою установкою гармати. Корпус машини зварений із сталевих броньових катаних листів і розділений на три відділення: силове (моторно-трансмісійне), відділення управління та бойове[5][14].
У передній частині корпусу по правому борту розташоване моторно-трансмісійне відділення. Зліва від нього знаходиться місце механіка-водія з органами управління шасі. За сидінням механіка водія встановлено робоче місце командира машини з поворотною башточкою. У середній і кормовій частинах корпусу розташоване бойове відділення. У середній частині корпуса встановлені механізовані укладки для розміщення возимого боєкомплекту[5][14].
По обидва боки укладок вздовж бортів розміщені сидіння членів екіпажу. По правому борту в передній частині знаходиться сидіння оператора, в задній — навідника. По лівому борту встановлено сидіння оператора. У кормовій частині корпуса встановлені чотири паливних баки, механізм зупинки лотків і люк для подачі боєприпасів з бойового відділення[5][14].
На кормовому листі корпусу встановлені балки з шарнірами, на яких закріплена опорна плита САУ. На даху на поворотній платформі встановлена артилерійська частина самохідної гармати[5][14].
Гармата 2А37 має два положення — похідне й бойове. У похідному положенні опорна плита піднята вертикально і знаходиться за заднім кормовим листом. У бойовому — плита відкидається назад за допомогою гідравлічної системи і впирається в ґрунт[5][14].
Механізм заряджання і механізована укладка забезпечують автоматизований цикл заряджання. Механізм заряджання напівавтоматичний з ланцюговим транспортером і електроприводом. За допомогою механізму заряджання елементи пострілів переміщуються на лінію досилання. При стрільбі подача пострілів може здійснюватися не тільки через укладки боєкомплекту, але і з ґрунту[5][14].
У бойовому положенні САУ навідник знаходиться поза корпусом машини на поворотній платформі зліва від гармати біля прицільних пристосувань. Для захисту від куль та уламків робоче місце навідника обладнано броньованою амбразурою. У передній частині машини на нижній частині лобового листа встановлений відвал для самообкопування. Товщина лобового листа складає 30 мм[5][14].
Озброєння
Основним озброєнням є 152-мм гармата 2А37, що має максимальну скорострільність 5-6 пострілів на хвилину[5][7].
Основними вузлами гармати 2А37 є: ствол, затвор, електрообладнання, досилач, противідкатні пристрої, верхній станок, огорожа, врівноважувач, поворотний і підйомний механізми[5][7].
Ствол гармати являє собою трубу-моноблок, з'єднану з казенником муфтою, на дуловому зрізі труби закріплене дулове гальмо з ефективністю 53 %. В казеннику розташований горизонтально-клиновий затвор з напівавтоматикою скалочного типу[5][7].
Ланцюговий досилач снаряда і заряду призначений для полегшення роботи заряджаючого[5][7].
Противідкотні пристрої складаються з гідравлічного гальма відкоту і пневматичного накатника, заповненого азотом[5][7].
Підйомний і поворотний механізми секторного типу, забезпечують наведення гармати в діапазоні кутів від −4 до + 60° по вертикалі і від −15 до + 15° за азимутом[5][7].
Пневматичний механізм врівноважувача слугує для компенсації моменту неврівноваженості хитної частини гармати[5][7].
Верхній верстат з гарматою встановлений на центральний штир в задній частині даху корпусу шасі 2С5[5][7].
Відкидна опорна плита, розміщена в кормі корпусу, передає зусилля пострілу на ґрунт, забезпечуючи більшу стійкість САУ[5][7].
Возимий боєкомплект самохідної гармати «Гіацинт-С» складає 30 пострілів[5][7].
Боєкомплект
В основній боєкомплект гармати 2А37 входять осколково-фугасні снаряди 3ОФ29 з максимальною дальністю стрільби в 28,5 км, а також снаряди 3ОФ59 з поліпшеною аеродинамічною схемою і максимальною дальністю стрільби в 30,5 км[5][6][15].
Для 2С5 розроблені високоточні снаряди «Краснопіль» і «Сантиметр», для ураження бронетанкової техніки в місцях зосередження пускових установок, довготривалих оборонних споруд, мостів та переправ[5][6][15].
При стрільбі керованими снарядами використовують спеціальний заряд, відмінний від застосовуваних в САУ 2С3 «Акація» і 2С19 «Мста-С»[16].
Крім звичайних типів боєприпасів, «Гіацинт-С» може вести вогонь спеціальними ядерними боєприпасами 10 типів потужністю від 0,1 до 2 кт у тротиловому еквіваленті[5][6][15].
Додатково САУ 2С5 обладнана 7,62-мм кулеметом ПКТ. Кулемет встановлений на башточці командира, кути вертикального наведення становлять від −6° до + 15°, а горизонтального — від 164° вліво до 8° вправо[5][6][15].
Для особистої зброї розрахунку передбачено п'ять кріплень під автомати АКМС, а також кріплення для сигнального пістолета[5][6][15].
Для боротьби з бронетехнікою противника в корпусі САУ є кріплення для протитанкового гранатомета РПГ-7В[5][6][15].
У разі виникнення небезпеки нападу з повітря, в САУ знаходиться переносний зенітно-ракетний комплекс 9К32М «Стріла-2М»[5][6][15].
До возимого боєкомплекту додаткового озброєння входять: 1500 набоїв для кулемета, 1500 набоїв для автоматів, 20 ракет до сигнального пістолета, 5 гранат для протитанкового гранатомета і 2 ракети для переносного зенітно-ракетного комплексу[5][6][15].
Номенклатура пострілів
Номенклатура боєприпасів[5][17][18] | ||||||||
Індекс пострілу | Індекс снаряду | Індекс заряду | Маса снаряду, кг | Маса ВР, кг | Маса пострілу, кг | Початкова швидкість снаряду, м/с[вин 1] | Максимальна дальність стрільби, км | |
Осколково-фугасні | ||||||||
3ВОФ39 | 3ОФ29 | 4Ж47 | 46 | 6,42 | 80,8 | 945 | 28,5 | |
3ВОФ40 | 3ОФ29 | 4Ж48 | 46 | 6,42 | 775 | 21,5 | ||
3ВОФ41 (активно-реактивний) | 3ОФ30 | 4Ж47 | 33,1 | |||||
3ВОФ86 | 3ОФ59 | 4Ж47 | 43,8 | 7,8 | 78,6 | 30,5 | ||
3ВОФ87 | 3ОФ59 | 4Ж48 | 43,8 | 7,8 | 23 | |||
3ОФ60[вин 2] | 37 | |||||||
Керовані | ||||||||
«Сантиметр» | 3ОФ38 | 49,5 | 8,5 | 12 | ||||
«Краснопіль» | 3ОФ39 | 50 | 6,5 | 20 | ||||
Ядерні | ||||||||
«Ромашка» | 57 | |||||||
«М'ята» | 57 | |||||||
«Аспект-1…4» | 43 | |||||||
«Символізм-1…4» | 43 |
Засоби спостереження і зв'язку
Для наведення гармати, проведення розвідки місцевості вдень і вночі, а також для стрільби з кулемета, в командирській башточці встановлено комбінований приціл ТКН-3А з прожектором ОУ-3ГК. Місце навідника обладнано артилерійським панорамним прицілом ПГ-1М для стрільби з закритих вогневих позицій і прицілом прямого наведення ОП-4М-91А для ведення вогню по спостережуваних цілях. Місце механіка-водія обладнано двома призматичними приладами спостереження ТНПО-160, а також приладом нічного бачення ТВН-2БМ для водіння в нічних умовах[19].
Зовнішній радіозв'язок підтримується радіостанцією Р-123[5]. Радіостанція працює в УКХ-діапазоні і забезпечує стійкий зв'язок з однотипними станціями на відстані до 28 км, в залежності від висоти антени обох радіостанцій[20]. Переговори між членами екіпажу здійснюється через апаратуру внутрішнього зв'язку Р-124[5].
Двигун і трансмісія
В 2С5 встановлений V-подібний 12-циліндровий чотиритактний дизельний двигун В-59 рідинного охолодження з наддувом потужністю 520 к.с. Крім дизельного палива, двигун має можливість роботи на гасі марок ТС-1, Т-1 і Т-2[21].
Трансмісія механічна, двопотокова, з планетарним механізмом повороту. Має шість передніх і дві задніх передачі. Максимальна теоретична швидкість руху на шостій передній передачі становить 60 км/год. На другий задній передачі забезпечується швидкість руху до 14 км/год[22].
Ходова частина
Ходова частина 2С5 являє собою модифіковане шасі СПТП СУ-100П і складається з шести пар обгумованих опорних і чотирьох пар підтримуючих котків. У задній частині машини перебувають керівні колеса, в передній — ведучі. Гусениці складається з дрібних ланок з гумовометалевими шарнірами цівочного зачеплення. Ширина кожного трака 484 мм при кроці 125 мм. Підвіска 2С5 — індивідуальна торсіонна. На першому та шостому опорних котках встановлені двосторонні гідроамортизатори[23].
Оператори
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/24/2S5_152_mm.jpg/220px-2S5_152_mm.jpg)
Білорусь — 116 одиниць 2С5 станом на 2013 рік[24]
Росія :
СРСР — 500 одиниць 2С5 в зоні «до Уралу» станом на 1991 рік[27], перейшли до пострадянських країн
Узбекистан — кілька 2С5 станом на 2013 рік[28]
Україна — 18, станом на 2021 рік[29]. 24 одиниці 2С5 станом на 2013 рік[30][31]
Фінляндія — 18 одиниць 2С5 (використовувалися під позначенням Telak 91) станом на 2010 рік[32]
Еритрея — 13 одиниць 2С5 станом на 2013 рік[33]
Ефіопія — всього поставлено 10 одиниць 2С5[34]
Служба та бойове застосування
Організаційна структура
Самохідна гармата 2С5 надходила на озброєння артилерійських полків і бригад армій Сухопутних військ СРСР на заміну гарматам М-46 і М-47. Кожна артилерійська бригада налічувала 5 дивізіонів (4 гарматно-самохідних артилерійських і 1-розвідувальний), кожен артилерійський дивізіон складався з трьох батарей. Артилерійські батареї складалися з шести самохідних гармати 2С5 (разом 18 гармати в дивізіоні)[35], проте в деяких дивізіонах малося по 4 батареї з 6-ти 152-мм гармат або по 3 батареї по 8 гармат кожна (тобто 24 гармати в дивізіоні)[36].
Служба
Самохідні гармати 2С5 перебували на озброєнні наступних формувань збройних сил Російської Федерації:
- Військова частина (в/ч) польова пошта 25526. 308-я гарматно-самохідна артилерійська бригада армійського підпорядкування ГСВГ: 72 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- В / ч польова пошта 11526 армійського підпорядкування ГСВГ, тепер в/ч № 32755. 385-я гвардійська артилерійська Одеська Червонопрапорна ордена Богдана Хмельницького 2 ступеня бригада (385 абр): 65 одиниць 2С5 станом на 2000 рік[37].
- В / ч № 35390. 39-я окрема мотострілецька Червонопрапорна бригада (39 омсбр): 65 одиниць 2С5 станом на 2000 рік[37].
- В / ч № 39255. 305 артилерійська Гумбіненська Червонопрапорна бригада (305 абр): 18 одиниць 2С5 станом на 2009 рік[37].
- 9-а артилерійська бригада (9 абр): 48 одиниць 2С5 станом на 2000 рік[37].
- 13-й артилерійський полк: 24 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 111-я артилерійський полк: 24 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 178-а артилерійська бригада: 48 одиниць 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 211-а артилерійська бригада: 60 одиниць 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 231-а артилерійська бригада: 24 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 235-а артилерійська бригада: 24 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 303-я артилерійська бригада: 72 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 385-а артилерійська бригада: 72 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6]. У 2005—2006 роках в 385-й артилерійській бригаді було проведено переозброєння. «Гіацинт» був знятий з озброєння бригади і замінений на 2С19 «Мсту-С».
- 387-а артилерійська бригада: 72 одиниці 2С5 станом на 1990 рік[6].
- 7014-я база зберігання та ремонту озброєння і техніки (7014 БХіРВТ): 36 одиниць 2С5 станом на 2009 рік[37].
- 7020-я Харбінська база зберігання та ремонту озброєння і техніки (7020 БХіРВТ): 54 одиниці 2С5 станом на 2009 рік[37].
- Пермський ПСХ: 52 одиниці 2С5 станом на 2000 рік[37].
- Пермський 39-й арсенал (39 Арс-В): 23 одиниці 2С5 станом на 2000 рік[37].
Бойове застосування
Бойове хрещення самохідна гармата 2С5 прийняла під час війни в Афганістані. 152-мм осколково-фугасні снаряди дозволяли гарантовано знищувати будь-які укріплення противника[5][38]. Обмежено застосовувались в складі батальйонних тактичних груп в Першу чеченську кампанію[39].
Російсько-українська війна
Цей розділ потребує доповнення. (травень 2015) |
Меморандум від 20 вересня до Мінського протоколу передбачав відведення гаубиць калібром 152-мм: 2С5 «Гіацинт-С», 2С3 «Акація», 2С19 «Мста-С», 2А65 «Мста-Б» на 33 км від лінії зіткнення[40][41]. А «Комплекс заходів щодо виконання Мінського протоколу» від 12 лютого 2015 року передбачав створення зони безпеки завширшки 50 км для артилерійських систем калібру 100 мм і більше[42].
У 2014 році САУ 2С5 українських збройних сил були перекинуті на схід України, де щонайменше одна установка зі складу самохідного гарматного дивізіону 26-ї артилерійської бригади була захоплена російськими терористами під Амвросіївкою[43][44].
Використовуються обома сторонами під час вторгнення Росії в Україну.
Оцінка машини
![]() | ![]() | ![]() | ![]() | ![]() | ![]() | |
---|---|---|---|---|---|---|
Початок серійного виробництва | 1976 | 1962 | 1966 | 1975 | 1987 | Дослідна |
Бойова маса, т | 27,5 | 28,17 | 53 | 20 | 40 | 30 |
Екіпаж, чол. | 5 | 5 | 5 | 5 | ||
Калібр гармати, мм | 152,4 | 175 | 155 | 130 | 130 | 130 |
Довжина ствола, клб | 47 | 60 | 50 | 55 | 55 | 55 |
Кути ВН , град. | −2 … + 57 | −2 … +65 | −2 … +45 | −2 … +45 | −5 … +65 | |
Кути ГН , град. | 30 | 60 | 30 | |||
возимо боєзапас, постр. | 30 | 2 | 14 | 30 | 38 | |
Максимальна дальність стрільби ОФС, км | 30,5 | 32,7 | 25,6 | 27 | 27 | 27 |
Максимальна дальність стрільби АР ОФС, км | 33 | — | — | 37 | 37 | 37 |
Маса ОФС, кг | 43,8 | 66,8 | 48 | 33,4 | 33,4 | 33,4 |
Бойова скорострільність, постр/хв | 5-6 | 1,5 | 14 | |||
Калібр зенітного кулемета, мм | 7,62 | — | — | — | — | 12,7 |
Максимальна швидкість по шосе, км/год | 62,8 | 54,7 | 28 | 55 | ||
Запас ходу по шосе, км | 500 | 725 | 230 | 450 |
В 1970-ті роки Радянським Союзом була зроблена спроба переоснащення Радянської армії новими зразками артилерійського озброєння. Першим зразком стала самохідна гаубиця 2С3, представлена громадськості в 1973 році, за нею послідували: 2С1 в 1974 році, 2С4 в 1975, і в 1979 роках у було представлено 2С5 і 2С7. Завдяки новій техніці Радянський Союз суттєво підвищив живучість і маневреність своїх артилерійських військ[51]. У 1982 році самохідні гармати 2С5 були розміщені в ГРВН. У разі бойових дій з країнами-учасницями НАТО, системи «Гіацинт» дозволяли Радянському Союзу реалізувати тактику обмеженого застосування тактичного ядерного озброєння в ході наступальних операцій[52].
До моменту початку серійного виробництва САУ 2С5, на озброєнні США вже перебувала 175-мм корпусна самохідна гаубиця M107. Порівняно з M107, САУ 2С5 володіла більшою скорострільністю і швидкістю руху. Возимий боєкомплект 2С5 був істотно більше (30 пострілів проти 2), фактично до САУ M107 придавалась транспортна машина з боєкомплектом. Вигідним відзнакою «Гіацинта» від САУ M107 є розміщення всього екіпажу під броньованим захистом корпусу під час маршу[53]. Через рік після початку серійного виробництва 2С5 Міністерство оборони США втратило інтерес до САУ M107 і ініціювало програму модернізації існуючих самохідних гаубиць до рівня 203-мм гаубиць M110A2, до 1981 року всі САУ M107 були перероблені в самохідні гаубиці M110A2[54].
Аналоги артилерійських систем 2С5 і M107 розроблялися і в інших країнах. В КНДР в 1975 році була створена 130-мм САУ M1975. Система була модифікацією тягача АТ-С з встановленою 130-мм гарматою М-46. M1975 надходила на озброєння самохідних артилерійських бригад армійського і корпусного ланки армії КНДР[48]. У Китаї на базі 152-мм дивізійної САУ Тип 83 була створена 130-мм досвідчена корпусні самохідна гармата. Замість 152-мм гаубиці встановлювалася китайська копія 130-мм гармати М-46[50].
У 1960 році шведська компанія Bofors розробила 155-мм самохідну гармату «Bandkanon-1A». До 1965 року був завершений повний цикл випробувань, а в 1966 році гармата надійшла в серійне виробництво. Виробництво велося до 1968 року, всього було виготовлено 28 машин. САУ «Bandkanon-1A» може вести стрільбу тільки фугасним пострілом M60 унітарного заряджання, який має початкову швидкість 865 м/с і максимальну дальність стрільби 25,6 км. Возимий боєкомплект із 14 снарядів розміщений в спеціальному магазині. Перше досилання снаряда в камору здійснюється вручну, решта пострілів здійснюються автоматично. У порівнянні з аналогами така схема заряджання дозволяла САУ за 48 секунд відстріляти весь свій боєкомплект і покинути вогневу позицію. Однак, незважаючи на переваги перед САУ 2С5, самохідна гармата «Bandkanon-1A» мала й недоліки: менша максимальна дальність стрільби і возимий боєкомплект, а також загальна маса — понад 50 тонн, що тягло за собою низьку максимальну швидкість пересування і обмежений запас ходу[46][47].
За результатами індо-пакистанської війни індійські військові високо оцінили контрбатарейні властивості буксированих гармат М-46, тому силами військово-промислового комплексу Індії був розроблений самохідний варіант цієї системи під назвою «Catapult». САУ мала вигляд шасі танка «Віджаянта» з встановленою на нього артилерійською частиною гармати М-46. До кінця 1980-х років Індією було прийнято рішення переведення наявних САУ «Catapult» на калібр 155 мм[49].
В ході бойового застосування в Афганістані САУ 2С5 добре себе зарекомендувала, особливо відзначалася надійність шасі САУ. Порівняно з гарматами типу Д-20 і М-47, ефективність осколково-фугасної дії снарядів 3ОФ29 вища в 1,4-4 рази. За оцінками західних фахівців, застосування САУ 2С5 в контрбатарейній боротьбі дозволяє в 5 разів скоротити час підготовки гармати до стрільби у порівнянні з буксированими системами. При порівнянні САУ «Гіацинт-С» з системами попереднього покоління на придушення батареї самохідних гаубиць M109 САУ 2С5 потрібно на 25 % менше боєприпасів (270 осколково-фугасних снарядів проти 360)[5][36][55].
Де можна побачити
Росія :
- Єкатеринбург — музей «Уралтрансмаш»;
- Верхня Пишма — Музей військової техніки «Бойова слава Уралу»;
- Красноармійськ (Московська область) — на постаменті біля входу до ФКП «„НДІ“ Геодезія»;
- Москва — Центральний музей Збройних Сил;
- Перм — Музей ВАТ «Мотовилихинские заводи»;
- Санкт-Петербург — Військово-історичний музей артилерії, інженерних військ і військ зв'язку;
- Тольятті — Технічний музей імені К. Г. Сахарова.
САУ 2С5 «Гиацинт-С» в Технічному музеї імені К. Г. Сахарова | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
|
Виноски
Примітки
- ↑ а б Foss C. R. (2002). 152 mm self-propelled gun Giatsint (2S5). Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- ↑ ГОСТ 8.417-2002
- ↑ 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. Свердловск: ЦКБ «Трансмаш». 1974. с. 6.
- ↑ Авторский коллектив под руководством Панова В. В. Развитие артиллерийского вооружения в период 1967—1987 гг. // 3 Центральный научно-исследовательский институт Министерства обороны Российской Федерации. Исторический очерк. 3 апреля 1947—2007 / Под ред. Константинова Е. И. — М., 2007. — С. 27—29.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р с т у ф х ц ш щ ю я аа аб ав аг ад ае аж аи ак ал ам ан Карпенко А. В. «Оружие России». Современные самоходные артиллерийские орудия. — СПб. : Бастион, 2009. — С. 27—30. Архівовано з джерела 4 березня 2016
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р с т у ф х ц ш щ Широкорад А. Б. Часть 3. Советские средства доставки ядерного оружия. Глава 1. Атомная артиллерия // Атомный таран XX века / Под ред. Дмитриевой С. Н. — Вече, 2005. — С. 189—193. — ISBN 5-9533-0664-4.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н Широкорад А. Б. Самоходки // Техника и оружие. — АО «АвиаКосм», 1996.
- ↑ Широкорад А. Б. (2000). Различные модернизации МЛ-20. У Под общ. ред. Тараса А. Е (ред.). Энциклопедия отечественной артиллерии. Мн.: Харвест. с. 655. ISBN 985-433-703-0.
- ↑ Авторский коллектив под руководством Панова В. В. (2007). Развитие артиллерийского вооружения в период 1967—1987 гг.. У Под ред. Константинова Е. И (ред.). 3 Центральный научно-исследовательский институт Министерства обороны Российской Федерации. Исторический очерк. 3 апреля 1947—2007. М. с. 30.
- ↑ а б в Карпенко А. В. (2009). «Оружие России». Современные самоходные артиллерийские орудия (PDF). СПб.: Бастион. с. 31. Архів оригіналу (PDF) за 4 березня 2016. Процитовано 10 листопада 2014.
- ↑ Энциклопедия XXI век. Оружие и технологии России. Часть 2. Ракетно-артиллерийское вооружение сухопутных войск. Группа 23. Класс 2350. Боевые гусеничные машины. 152-мм самоходная пушка 2С5 «Гиацинт-С». Т. 2. М.: Издательский дом «Оружие и технологии». 2001. с. 152—157. ISBN 5-93799-002-1.
- ↑ Белянская О. (2010). Часть 4. 2000—2010 гг. За такими установками — будущее!. У Под ред. Споршева Г. М (ред.). 40 лет на страже отечества и мира. Книга очерков (вид. Юбилейное подарочное издание). Нижний Новгород: ОАО «ЦНИИ „Буревестник“». с. 87.
- ↑ А.В. Карпенко. «Оружие России». Современные самоходные артиллерийские орудия. — Санкт-Петербург: «Бастион», 2009. — 64 с.
- ↑ а б в г д е ж 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. Свердловск: ЦКБ «Трансмаш». 1974. с. 254.
{{cite book}}
: Вказано більш, ніж один|at=
та|pages=
(довідка) - ↑ а б в г д е ж и 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. Свердловск: ЦКБ «Трансмаш». 1974. с. 254.
{{cite book}}
: Вказано більш, ніж один|at=
та|pages=
(довідка) - ↑ Williams W. L. (2002). Krasnopol: A Laser-Guided Projectile. Field Artillery (англ.). September—October: 31.
- ↑ Широкорад А. Б. (2000). 152-мм пушка 2А36 «Гиацинт-Б». У Под общ. ред. Тараса А. Е (ред.). Энциклопедия отечественной артиллерии. Мн.: Харвест. с. 709. ISBN 985-433-703-0.
- ↑ Энциклопедия XXI век. Оружие и технологии России. Часть 5. Боеприпасы наземной артиллерии. Группа 12. Средства управления войсками и оружием. Класс 1230. Системы (комплексы) управления оружием (огнём). 152-мм выстрелы с корректируемым осколочно-фугасным снарядом 3ОФ38 «Сантиметр», «Сантиметр-М». Т. 12. М.: Издательский дом «Оружие и технологии». 2006. с. 447. ISBN 5-93799-023-4.
- ↑ 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. — Свердловск : ЦКБ «Трансмаш», 1974. — С. 16—17.
- ↑ ИВ1.201.031ТО. Радиостанция Р-123М. Техническое описание и инструкция по эксплуатации. — 1983. — С. 12.
- ↑ 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. — Свердловск : ЦКБ «Трансмаш», 1974. — С. 17—19.
- ↑ 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. — Свердловск : ЦКБ «Трансмаш», 1974. — С. 21—22.
- ↑ 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. — Свердловск : ЦКБ «Трансмаш», 1974. — С. 23—24.
- ↑ The Military Balance 2013… — P. 219.
- ↑ Там само. — P. 226.
- ↑ Там само. — P. 230.
- ↑ Ленский А. Г., Цыбин М. М (2001). Советские сухопутные войска в последний год Союза ССР. С.-Пб.: B&K. с. 40isbn=5-93414-063-9.
- ↑ The Military Balance 2013… — P. 242.
- ↑ The Military Balance 2021. — P. 209.
- ↑ Самохідна гаубиця 2С5 «Гіацинт-С». Архів оригіналу за 13 липня 2016. Процитовано 29 липня 2016.
- ↑ Там само. — P. 239.
- ↑ Там само. — P. 182.
- ↑ Там само. — P. 508.
- ↑ География распространения (рос.) . ОАО «Мотовилихинские заводы». Архів оригіналу за 18 лютого 2012. Процитовано 25 жовтня 2011.
- ↑ 5-18 Army Division, Arty Div // Field manual FM 100-60. Armor- and mechanized-based opposing force. Organization guide. — Headquarters, Department of the Army, 1997. — С. 4-7…4-9.
- ↑ а б Gourley S. R. [Field Artillery Journal Soviet Artillery — A Time of Change] // US Government Printing Office 1987-659-035/40,006. — 1987. — Jan—Feb. — С. 38.
- ↑ а б в г д е ж и Основные вооружения СВ, ВДВ, БВ ВМФ Минобороны России (рос.) . Российское Оружие, Военные Технологии, Анализ Вооруженных Сил России. Архів оригіналу за 23 жовтня 2012. Процитовано 27 серпня 2012.
- ↑ Белогруд, В. В. Применение артиллерии в Афганистане : [арх. 23 червня 2013] // ВоенКом: Военный комментатор : альманах. — 2003. — № 1(5).
- ↑ Потапов, В. Действия соединений, частей и подразделений Сухопутных войск при проведении специальной операции по разоружению незаконных вооружённых формирований на территории Чеченской Республики 1994—1996 гг. Гл. 1. Артиллерийско-техническое обеспечение.
- ↑ ОБСЄ оприлюднила текст мінського Меморандуму. Голос Америки. 20 вересня 2014. Архів оригіналу за 9 червня 2016. Процитовано 28 травня 2015.
- ↑ У Мінську домовились про буферну зону на сході – Кучма. Громадське телебачення. 20 вересня 2014. Архів оригіналу за 24 вересень 2015. Процитовано 28 травень 2015.
- ↑ Комплекс мер по выполнению Минских соглашений (PDF) (рос.). ОБСЄ. 12 лютого 2015. Процитовано 6 березня 2023.
- ↑ Трофеи армии ДНР в боях под Амвросиевкой. YouTube. Дмитрий Бояркин. 1 вересня 2014. Архів оригіналу за 22 лютого 2021. Процитовано 4 травня 2021.
- ↑ Украинская армия намерена применить «Геноцид». Вестник Мордовии. 17 червня 2014. Архів оригіналу за 6 жовтня 2014. Процитовано 17 червня 2014.
- ↑ R. P. Hunnicutt. Sheridan: A History of the American Light Tank Volume II. — 1st ed. — Novato, CA: Presidio Press, 1995. — 240 p. — ISBN 0-89141-570-X.
- ↑ а б О'Мэлли Т. Дж. (2000). 155-мм самоходная пушка «Бандканон-1А». У Под ред. Малкина Д (ред.). Современная артиллерия: орудия, РСЗО, миномёты [Artillery: guns and rocket systems] (вид. Издание на русском языке). М.: Эксмо-Пресс. с. 100—101. ISBN 5-04-005631-1.
- ↑ а б Foss C. R. (2002). Bofors Defence 155 mm Bandkanon 1A self-propelled gun. Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- ↑ а б Foss C. R. (2002). North Korean self-propelled artillery. Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- ↑ а б Foss C. R. (2002). 130 mm self-propelled gun (Catapult). Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- ↑ а б Foss C. R. (2002). NORINCO 130 mm self-propelled gun. Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- ↑ Bailey J. (1997). Professor Holmes E. R (ред.). Artillery and Warfare 1945—2025. Cranfield University. с. 65.
- ↑ 152-mm Self-Propelled Gun 2S5. Field manual FM 100-2-3. The Soviet Army. Troops, organization and equipment. Headquarters, Department of the Army. 1991. с. 259.
- ↑ Шунков В. Н. Часть 4. Современные артиллерийские орудия особой мощности. Глава 3. 155-мм артиллерийские системы с увеличенной дальностью стрельбы. 152-мм самоходная пушка 2С5 «Гиацинт-С» // Энциклопедия артиллерии особой мощности / Под общей редакцией Тараса А. Е. — Научно-популярное издание. — Мінськ : Харвест, 2004. — С. 396. — (Библиотека военной истории) — 5000 прим. — ISBN 985-13-1462-5.
- ↑ R. P. Hunnicutt. Sheridan: A History of the American Light Tank. — 1st ed. — Novato, CA : Presidio Press. — Т. Volume II. — С. 223—224. — ISBN 0-89141-570-X.
- ↑ Мураховский В. И. (28 квітня 2009). О роли артиллерии в борьбе с бронированными целями. Военно-патриотический сайт «Отвага». Архів оригіналу за 24 червня 2013. Процитовано 15 червня 2013.
Література
- Карпенко А. В. (2009). «Оружие России». Современные самоходные артиллерийские орудия (PDF). СПб.: Бастион. с. 27—30. Архів оригіналу (PDF) за 4 березня 2016. Процитовано 10 листопада 2014.
- Широкорад А. Б. (2005). Часть 3. Советские средства доставки ядерного оружия. Глава 1. Атомная артиллерия. У Под ред. Дмитриевой С. Н (ред.). Атомный таран XX века. Вече. с. 189—193. ISBN 5-9533-0664-4.
- Широкорад А. Б. Самоходки // Техника и оружие. — АО «АвиаКосм», 1996. — С. 24—25.
- Широкорад А. Б. (2000). 152-мм пушка 2А36 «Гиацинт-Б». У Под общ. ред. Тараса А. Е (ред.). Энциклопедия отечественной артиллерии. Мн.: Харвест. с. 709. ISBN 985-433-703-0.
- Foss C. R. (2002). 152 mm self-propelled gun Giatsint (2S5). Jane's Armour and Artillery 2001—2002.
- 307.ТО. Изделие 2С5. Техническое описание. Свердловск: ЦКБ «Трансмаш». 1974. с. 254.
- Энциклопедия XXI век. Оружие и технологии России. Часть 2. Ракетно-артиллерийское вооружение сухопутных войск. Группа 23. Класс 2350. Боевые гусеничные машины. 152-мм самоходная пушка 2С5 «Гиацинт-С». Т. 2. М.: Издательский дом «Оружие и технологии». 2001. с. 152—157. ISBN 5-93799-002-1.
- Хайченко А. В. (2010). Этапы 40-летнего пути поколения 50-х и практический переход к пониманию Информационного общества. Люди, их работа, отношения и целеустремления. Книга-Отчёт. История создания информационного общества в России. 1970—2010 годы. М.: НПЦ ООО «СКИБР». с. 107—108.
- Авторский коллектив под руководством Панова В. В. (2007). Развитие артиллерийского вооружения в период 1967—1987 гг.. У Под ред. Константинова Е. И (ред.). 3 Центральный научно-исследовательский институт Министерства обороны Российской Федерации. Исторический очерк. 3 апреля 1947—2007. М. с. 397.
- Williams W. L. Krasnopol: A Laser-Guided Projectile // Field Artillery. — 2002. — Т. September-October. — С. 31.
- Энциклопедия XXI век. Оружие и технологии России. Часть 5. Боеприпасы наземной артиллерии. Группа 12. Средства управления войсками и оружием. Класс 1230. Системы (комплексы) управления оружием (огнём). 152-мм выстрелы с корректируемым осколочно-фугасным снарядом 3ОФ38 «Сантиметр», «Сантиметр-М». Т. 12. М.: Издательский дом «Оружие и технологии». 2006. с. 447. ISBN 5-93799-023-4.
- 5-18 Army Division, Arty Div. Field manual FM 100-60. Armor- and mechanized-based opposing force. Organization guide. Headquarters, Department of the Army. 1997. с. 4-7…4-9.
- Gourley S. R. Soviet Artillery — A Time of Change // Field Artillery Journal. — US Government Printing Office 1987-659-035/40,006, 1987. — № Jan—Feb. — P. 38.
- Потапов В. Действия соединений, частей и подразделений Сухопутных войск при проведении специальной операции по разоружению незаконных вооруженных формирований на территории Чеченской Республики 1994—1996 гг. Глава 1. Артиллерийско-техническое обеспечение.
- R. P. Hunnicutt. Sheridan: A History of the American Light Tank Volume II. — 1st ed. — Novato, CA: Presidio Press, 1995. — 240 p. — ISBN 0-89141-570-X.
- Bailey J. (1997). Professor Holmes E. R (ред.). Artillery and Warfare 1945—2025. Cranfield University. с. 65.
- 152-mm Self-Propelled Gun 2S5. Field manual FM 100-2-3. The Soviet Army. Troops, organization and equipment. Headquarters, Department of the Army. 1991. с. 259.
- The Military Balance 2013 / IISS. — London: Taylor & Francis, 2013. — 572 p. — ISBN 978-1857436808. (англ.)
Посилання
- Вітчизняні боєприпаси для систем “Гіацинт”. https://mil.in.ua/. Український мілітарний портал. 26 липня 2018. Архів оригіналу за 26 липня 2018. Процитовано 26 липня 2018.
- География распространения (рос.) . ОАО «Мотовилихинские заводы». Архів оригіналу за 18 лютого 2012. Процитовано 25 жовтня 2011.
- Белогруд В. В. Применение артиллерии в Афганистане. Альманах «ВоенКом: Военный комментатор» № 1(5) 2003 (рос.) . Архів оригіналу за 23 червня 2013. Процитовано 15 червня 2013.
- Сверхдальнобойная пушка КНДР — малоизвестная участница ирано-иракской войны. Вестник Мордовии. 2 березня 2012. Архів оригіналу за 19 вересня 2013. Процитовано 30 вересня 2013.
- M-1978 / M1989 (KOKSAN) 170mm self propelled (SP) gun. Архів оригіналу за 24 липня 2013. Процитовано 30 вересня 2013.
- Мураховский В. И. (28 квітня 2009). О роли артиллерии в борьбе с бронированными целями. Военно-патриотический сайт «Отвага». Архів оригіналу за 24 червня 2013. Процитовано 15 червня 2013.
- Дизельный двигатель В-59 УМС. Челябинский тракторный завод. Архів оригіналу за 18 лютого 2011. Процитовано 10 листопада 2014.
- Украинский арсенал: 152-мм самоходная пушка 2С5 «Гиацинт-С» [Архівовано 27 березня 2020 у Wayback Machine.] (рос.)
Відео
- 2С5 «Гіацинт-С» у дії [Архівовано 4 листопада 2015 у Wayback Machine.]
- п
- о
- р
Серійні | |
---|---|
Дослідні |
- 2К6 «Луна»
- 2У218 «Тюльпан»
- 9К52 «Луна-М»
- 9К72 «Ельбрус»
- ОТР-22 «Темп-С»
- ОТР-23 «Ока»
- 9K79 «Точка»